Ричард Леймън
Плът

Превод от английски: Ивайла Божанова, 1995

chitanka.info

„Ричард Леймън е Стивън Кинг без съвест.“

Дан Марлоу

„Читателите прелистват страниците толкова бързо, че оставят горещи следи върху хартията.“

Хорърстрък

„Никой не прилича по стил на Ричард Леймън. Ще преживеете изключителни вълнения, четейки всичко, което пише той.“

Дийн Кунц

Първа глава

Освен микробуса на Еди на пътя нямаше никой.

Ако изключим велосипеда.

Когато го зърна за пръв път от върха на хълма, колелото бе в ниското и доста напред. От такова разстояние не можеше да определи кой кара.

Съзнаваше, че не е хлапе.

Велосипедът бе висок — не от онези, които карат децата. А и фигурата бе достатъчно голяма, за да пасва на колелото.

Може да е някой тийнейджър, помисли си Еди.

Може дори да е момиче.

Присвивайки очи, той се наведе напред. Воланът се заби в корема му и се намести в гънките тлъстина.

Може наистина да е момиче, реши той.

С опакото на ръката Еди избърса устата си.

Вече беше преполовил хълма. Набра скорост и намали разстоянието между микробуса и велосипеда.

Косата на онзи отпред бе дълга. Това не значеше още нищо. Много мъже имаха такива, че и по-дълги коси.

Но от друга страна не бяха много мъжете, които носят червени шорти.

Еди даде газ.

Приближи достатъчно, за да види как бедрата изскачат от тънката талия.

Определено бе момиче.

От двете страни на пътя имаше поле с щръкнали тук-таме самотни дървета. Не се забелязваха сгради. Нямаше хора. Напред, до завоя, пътят бе пуст. Еди хвърли поглед към страничните огледала. И отзад не се забелязваше никой.

— Сега е моментът — прошепна той.

Натисна педала за газта докрай.

Макар че не се обърна, тя вероятно дочу приближаващия шум на двигателя. Велосипедът се отмести вдясно. Освободи средата на платното и се приближи на метър от банкета.

Еди се устреми към нея.

Тя караше приведена напред. Краката й не спираха да въртят педалите.

Тениската й бе толкова прилепнала, че Еди виждаше прешлените на гърба. Между края на тениската и ластика на шортите се виждаше оголена кожа.

С лявата ръка тя му даде знак да я задмине.

В последния момент се обърна. Еди бе достатъчно близо да успее да види, че очите й са сини.

Беше много хубава.

Той насочи микробуса към нея.

Обичам красивите.

Предното й колело зави надясно.

Красивите, младите и крехките.

Той зачака тя да се блъсне в предното стъкло. Но тя се метна в другата посока — напред и надясно. Вече не бе върху велосипеда. Прелиташе над кормилото и риташе с крака във въздуха, когато Еди връхлетя с микробуса върху колелото.

Няма проблеми, помисли Еди.

Тя не можеше да се отдалечи много.

Ще я хвана. Няма начин да не успея.

Десните гуми на микробуса подскочиха при качването върху банкета; той се готвеше да се върне отново на асфалта, но налетя на моста.

Не беше го забелязал досега.

Зърна знака, докато префучаваше край него.

Поток Уебър.

Нищо и никакъв поток.

Нищо и никакъв мост. Но страничните предпазни стени бяха метър и нещо.

Втора глава

— Добре ли сте?

— Изглеждам ли добре?

Тя седеше на земята с гръб към пътя и с вдигната глава, за да може да го вижда. Над дясната й вежда кожата бе ожулена. Нараненото място бе обсипано с капки засъхнала кръв. Раната бе мръсна и полепнала с изсъхнали тревички.

Джейк приседна до нея на ръба на канавката.

Не само двете й колена, но и предната страна на дясното бедро изглеждаха като челото й. Дясната ръка лежеше отпуснато между краката и се опираше на земята. Тя я повдигна с другата си ръка. Не се стараеше да прикрие треперенето. Като че ли лявата й ръка се опитваше да успокои дясната така, както човек успокоява пострадало животно.

— Мислиш ли, че е счупена? — попита Джейк.

— Не знам.

Джейк извади бележник.

— Би ли ми каза името си?

— Джеймърсън — отвърна тя с треперещи устни.

Джейк го записа.

— А малкото ти име?

— Силия.

— Благодаря.

Тя извърна глава, за да го погледне отново.

— Не би ли трябвало да предприемете нещо за онова? — очите й се отместиха към горящия на двадесетина метра вляво от тях микробус.

— Пожарната кола е тръгнала. Партньорът ми държи нещата под око.

— А какво е станало с… шофьора?

— Нямаше какво много да сторим за него.

— Мъртъв ли е?

„Шиш кебап“ — бе отбелязал Чък, когато видя останките от шофьора, висящи през предното стъкло.

— Да — отговори й Джейк.

— Той се опита да ме блъсне. Наистина. Нямаше друг на пътя. Аз му дадох знак да ме задмине и се обърнах. Тогава видях как буквално извърта кормилото надясно и се устремява към мен. Хили се и се насочва към мен. Май караше с около сто — лицето й изразяваше неразбиране, сякаш слуша непонятен виц и очаква Джейк да й го обясни. — Този тип възнамеряваше да ме убие — заключи тя. — Сплеска колелото ми.

Тя кимна към велосипеда — повален, с изкривени колела, сред плевелите от другата страна на канавката.

— Какво стана? Обърнах се, за да се разкарам от пътя му, а колелото поднесе. Точно преди да го удари. Микробусът дори не ме докосна. В следващия момент се приземявах в канавката и тогава чух удара. Копеле. Така му се пада като обикаля и се опитва… Какво му бях направила?

— Познаваш ли го?

— Чувала съм за типове, които прегазват кучета ей така, за удоволствие. Ами, тоя да не е решил, че съм псе? — опита да се пошегува тя, но вместо смях се разнесе ридание.

— Виждала ли си този мъж преди?

— Не.

— Направи ли нещо, което може да го е раздразнило?

— Да, разбира се. Показах му среден пръст. Ей, какво става? Да не би аз да съм виновната?

— Направи ли го наистина?

— Не, по дяволите. Дори не го видях, докато не беше на сантиметри от задницата на колелото.

— Значи ти с нищо не си го предизвикала?

— Точно така.

— Казваш, че си чула трясъка в момента, когато си се приземила в канавката?

— Може и да не бях стигнала още земята. Наистина не знам.

— Какво стана след това?

— Имах чувството, че умирам. Да, беше ми доста зле. А след това чух сирената. Тогава се изправих и…

— Ей, Джейк!

Джейк погледна през рамо. С пожарогасител в ръка Чък стоеше до отворената задна врата на горящия микробус и му правеше знак да се приближи.

— Я да видя какво иска. Дръж се още малко. Линейката е на път.

Силия кимна.

Джейк стана, изтупа панталона си и се отправи към своя партньор.

— Я погледни тук — посрещна го Чък и посочи към земята.

Бледият прах при банкета беше осеян с няколко тъмни петънца. Джейк клекна, за да ги разгледа по-добре.

— Прилича ми на кръв — обади се Чък.

— Така е.

— Момичето идвало ли е насам?

— Не ми каза такова нещо.

— Най-добре да разберем със сигурност. Защото, ако не е била тя… Разбираш какво искам да кажа, нали?

Джейк чу сирена в далечината. Видя петно от кръв върху сивия асфалт. Пожарната или линейката не се виждаха още, затова той пресече пътя. Чък подтичваше след него все още с пожарогасителя в ръка.

— Как е могъл някой да остане жив след такъв удар? — чудеше се Чък.

Джейк клатеше глава.

— Може да е просто късметлия.

— Да, възможно е. Понякога се чува как хора са оцелели при самолетни катастрофи. Ето.

— Виждам го.

Беше петно кръв върху плевелите.

Джейк стъпи сред зеленината. Огледа канавката и полето, ширнало се напред. Всичко бе обрасло с плевели, избуяли след неотдавнашните пролетни дъждове. Неравното поле бе осеяно с храсти. Тук-таме се забелязваха дървета.

Не видя никой.

Чък сложи ръце като фуния до устата си и се провикна:

— Ей! Има ли някой?

Макар да стоеше до него, Джейк едва чу гласа му, заглушен от воя на сирената.

В следващия миг сирената млъкна. Чък отново се провикна. Джейк дочу шума от рязко спиране на автомобил, от слабо пращене и глас по радиото. Погледна назад и видя яркия жълт силует на пожарната кола.

— Защо мислиш, че е тръгнал нанякъде? Ако аз бях пострадал, щях да остана и да чакам помощ.

— Може да е бил в шок и да не е съзнавал какво прави. По-вероятно обаче е да е искал бързо да се омете. Момичето казва, че си е карало колелото мирно и тихо, а този с микробуса се е опитал да я блъсне. Следователно този тип не е образцов гражданин. Ти се погрижи за нещата тук, а аз ще се опитам да го открия.

— Не се бави цял ден, чуваш ли? Започвам да огладнявам, а запасите ми са изчерпани.

„Запасите“ представляваха купища плодови дъвки, чипс и шоколадови десерти, които Чък държеше в патрулната кола.

— Ще оцелееш — засмя се Джейк, шеговито ръгна Чък в корема и се спусна в канавката.

Огледа внимателно за следи от кръв и прекрачи от другата страна.

На пътя пожарникарите се бореха с пламъците с химически препарати. Чък се бе отправил към Силия — тя вече стоеше права, но продължаваше да придържа дясната си ръка.

Джейк се зачуди дали е от университета. На възраст отговаряше. А дори да беше от градчето, едва ли щеше да я познава. Правеше се на много намаана. Изглеждам ли добре?

Не й го вписвай в грях, помисли си той. Все пак доста я боли.

Беше красива. Независимо от нараненото лице.

Бе се отървала на косъм от смъртта.

Той се обърна и продължи да търси.

Двама души в микробуса. Единият беше загинал, а другият — изчезнал. Мъртвият очевидно е шофьорът. Оцелелият вероятно е бил отзад на седалката, защото иначе и той, като шофьорът, щеше да изхвърчи през предното стъкло. А и Силия не бе споменала да е видяла втори човек в микробуса.

Ако е бил отзад, може би нямаше нищо общо с цялата история?

Не, и той беше замесен, иначе щеше да остане при колата след катастрофата.

Като оглеждаше тук и там, Джейк забеляза глухарче с пречупено стебло и кръв по венчелистчетата. Беше на няколко метра северно от мястото, където бе излязъл от канавката. Мислено Джейк съедини двете точки и продължи линията напред в полето. Водеше към леко възвишение на стотина метра северозападно. Възвишението бе засенчено от няколко евкалиптови дървета. Отправи се натам.

Зад гърба си дочу воя на втора сирена. Това вече трябва да е линейката.

Бързо пристигна, помисли той.

Погледна часовника си — 3.20 следобед. Той и Чък бяха забелязали дима в 3.08. Бяха пристигнали на местопроизшествието след две минути и съобщиха незабавно. Значи линейката пристигна за десет минути.

Хубаво, че ничий живот не зависеше от бързината, с която дойде.

Джейк нагази във водите на Уебър като се взираше нагоре и надолу по тясното корито. От другата страна се спря, само колкото да огледа за следи. Плевелите стигаха почти до коленете му. Не успя да открие кръв или стъпкана растителност. Може този тип да е сменил посоката. Но като погледна назад, Джейк едва успя да проследи собствения си път.

Едва ли съм най-добрият следотърсач на света, помисли си той.

А ако този тип е положил усилие да не оставя следи, вероятно е избягвал местата с високите плевели и е предпочитал да стъпва по места с оскъдна растителност. Или е вървял във водите на потока.

Може дори да съм го подминал. Ако е залегнал…

Може да се приближава към мен…

Джейк рязко се извърна.

Нямаше никой.

Огледа полето. После се обърна към пътя. От микробуса все още излизаше пушек, но не забеляза пламъци. Чък стоеше близо до Силия. Човек от линейката се приближаваше към тях.

Джейк продължи към възвишението, но имаше чувството, че е загубил обекта си. Това не му харесваше. Независимо от кръвта човекът очевидно не е пострадал сериозно. Наранен — да, но не обездвижен.

Потенциален убиец.

Джейк не искаше да загуби дирите му.

Що за човек е способен на подобен номер — да се опита да прегази велосипедист, напълно непознат, и то посред бял ден. Той не е шофирал, разбира се, но беше съучастник. Джейк знаеше със сигурност.

Може да не са възнамерявали да я убият, а просто да я изблъскат от пътя, да я стреснат достатъчно, за да не се съпротивлява и да й налетят. Джейк можеше да си обясни подобно поведение. Красиво младо момиче, което да вкарат в микробуса, да се позабавляват с нея и да я захвърлят по-късно, може би дори — мъртва.

Ако разказът на Силия все пак е точен, те буквално са се опитали да я размажат с микробуса. Това със сигурност щеше да я убие. И да я превърне в грозна гледка. Но това не бе типично поведение на двама пътуващи изнасилвачи.

Или са искали първо да е мъртва?

Болни.

Също така — чудати. Не са чак толкова много некрофилите, които обикалят. Вероятността двама такива да се срещнат е доста малка.

Но е възможно да се случи.

Най-вероятното обаче е да са искали да я блъснат и да я зарежат.

Убийство заради самото убийство.

Бродят по пътищата с микробуса и търсят подходяща жертва.

Ако не успея да намеря този тип…

Джейк бавно се извърна и огледа цялото поле. След това се отправи към върха на възвишението. Направи бърза обиколка около дърветата. Никой. От другата страна склонът се спускаше към тесен път. Отвъд пътя полето продължаваше. Растителността и дърветата бяха по-изобилни от тази страна. Имаше множество места, където можеше да се укрие някой.

Джейк дълго изучава околността. Обърна се и се взря към онази част от полето, която бе прекосил.

Направо го загуби.

Извикай хора да помагат при претърсването. Огледайте всеки сантиметър. Това като че ли диктуваше логиката, но не бе особено реално. Как ще да събере достатъчно мъже, за да свършат добре работата? И то за толкова кратко време?

Облегна се на едно дърво. Ритна камъче и го запрати надолу по склона. Попадна в купчина храсти и си представи как издирвания простенва „Ох!“, изкача и хуква да бяга.

Продължавай с мечтите, Кори.

Глупости.

Погледна към страничния път. Водеше право към гостилницата „Оукуд“. Старият ресторант бе затворен от години, но някаква двойка от Лос Анджелис възнамеряваше да го отвори наново. Забеляза кола комби, паркирана отпред. Хората вероятно бяха там и затягаха туй-онуй.

Добре ще е да ги предупредя.

Проклетият ресторант само привидно изглеждаше, че е едва на около петстотин метра. Уморен и обезкуражен — и разяждан от вина, че е загубил подлеца, Джейк се отлепи от дървото и пое надолу по склона. Проправяше си път през плевелите. Когато излезе на пътя, ходенето стана по-лесно.

Продължаваше да се оглежда, макар че вече не очакваше да открие заподозрения.

Заподозрян, глупости, помисли си той.

Този тип си избира жертвите напосоки.

А аз му загубих следите.

Може би катастрофата и смъртта на съучастника му са го постреснали.

Да, може да е така.

По дяволите!

Загубих го и вината ще е моя, ако той…

Шум от далечна кола изтръгна Джейк от унеса му.

Да не би Чък да идва да го прибере?

Обърна се и си даде сметка, че звукът идва от ресторанта „Оукуд“. Сети се за комбито.

Отново извърна глава.

Бе се озовал в нещо като дупка.

Виждаше единствено пътя.

По шума разбра, че колата форсира.

В този момент схвана.

Беше се забавил. Трябваше да се досети в мига, щом видя колата — празна — пред ресторанта.

Микробусът ти е разбит, вървиш пеша, а си пострадал. Виждаш изоставен, примамлив автомобил…

С лудо биещо сърце Джейк Кори извади своя револвер калибър 38, обкрачи избелялата жълта осева линия, приведе се готов за стрелба и зачака.

Насочи оръжието към завоя на пътя на около петдесет метра.

— Хайде, кучи сине.

Джейк съжаляваше, че няма Магнум 357 като онзи, който Чък носи. С такъв би могъл да унищожи и автомобил.

Ще трябва да стреля по шофьора.

Никога не бе стрелял по човек.

Но знаеше, че сега се налага. Не можеше да остави копелето да се измъкне.

Шест куршума през предното стъкло.

Те щяха да свършат работата.

Колата се появи, подскочи от някаква неравност и пое към него.

Изчакай! Когато е почти до теб, стреляй и отскочи, за да си в безопасност.

Пръстът му се стегна върху спусъка.

Изсвириха гуми. Колата поднесе, завъртя се и спря на десетина метра от него.

Джейк не можеше да повярва.

— Дай да видя ръцете ти! — изкрещя той.

Шофьорът — слаб, изплашен човечец към тридесетте, — гледаше Джейк вторачено през предното стъкло.

— Искам да видя ръцете ти веднага! Хвани волана моментално!

Ръцете на мъжа се появиха. Стискаха горната страна на кормилото.

— Стой така!

Докато се придвижваше към колата, Джейк държеше револвера насочен към главата на мъжа. Той обърна лице и проследи с поглед приближаващия се Джейк.

В колата нямаше друг.

Джейк отвори вратата и се отдръпна. Леко се наведе и огледа внимателно мъжа.

Онзи носеше синя риза.

И бермуди.

Не изглеждаше да е наранен ни най-малко.

— Какво става, старши?

— Постави ръцете си на главата и преплети пръсти.

— Ама…

— Казах!

Защо продължавам тази история, зачуди се Джейк. Защото още не съм сигурен. Не още. Не напълно.

Мъжът вдигна ръце и ги постави на главата си.

— Добре. А сега излез навън.

Докато мъжът изпълняваше заповедта, Джейк огледа и гърба му. Никаква кръв или следи от наранявания.

— Бавно се обърни.

Джейк придружи думите си с жест и направи въртеливо движение с показалеца. Мъжът се завъртя. Джейк го оглеждаше за подутини. Ризата бе плътно прилепнала. Единствената издатина бе тази на задния джоб на късите му панталони — от портфейла. Добре. На Джейк не му се искаше да го претърсва.

— Ще ми кажете ли какво става?

Джейк прибра оръжието в кобура.

— Мога ли да видя шофьорската ви книжка, ако обичате?

Мъжът извади портфейла. Сети се да измъкне разрешителното от найлоновия калъф. Вероятно често е спиран за нарушаване на правилата за движение.

Джейк пое документа. Ръцете му трепереха. Сети се за треперещите ръце на Силия. Погледна шофьорската книжка. Роналд Смелцър, Снимката отговаряше на мъжа пред него. Домашният адрес беше улица Евклид в Санта Моника, Калифорния.

— Благодаря ви, господин Смелцър — каза той и върна документа. — Извинявам се, че ви спрях по този начин.

— Беше нужно само да махнете.

— Очаквах неприятности. Предполагам, че вие сте новият собственик на гостилницата „Оукуд“.

— Точно така. Може ли да ми кажете какво става? Давам си сметка, че карах малко бързичко, но… — той сви рамене.

Очевидно беше разстроен, но не беше предизвикателен.

Джейк оцени поведението му.

— Бях на път да разговарям с вас… Всъщност да ви предупредя. Току-що имаше катастрофа на Латам роуд.

— Чудехме се. Чухме сирените.

— Да не би да сте тръгнали да проверите какво става?

— Не. Всъщност ние, жена ми и аз, открихме, че нямаме лед. Двамата цял ден се трудихме, за да приведем в ред заведението. Още нямаме хладилник. Утре трябва да го доставят. Решихме да пийнем по коктейл, но… — той отново сви рамене. Изглеждаше малко глупаво. — Нямаме лед. Какво друго да кажа?

— Съпругата ви в ресторанта ли остана? — попита Джейк.

Мъжът кимна.

— Споменахте, че сте искали за нещо да ни предупредите. За какво по-точно?

— Не смятам, че е уместно да я оставяте сама точно сега. Получиха се някои усложнения. Откарайте ме с колата до ресторанта и ще ви обясня.

И двамата се качиха в автомобила. Смелцър обърна и подкара с умерена скорост.

— Давайте по-бързо. Знам как можете да карате.

Смелцър настъпи газта.

Докато колата хвърчеше към ресторанта, Джейк обясни за опита да бъде блъсната Силия Джеймърсън, за кръвта зад микробуса и за неговото издирване на пострадалия пътник. Смелцър слушаше без да задава въпроси, но клатеше глава и на няколко пъти възкликна: „Божичко!“

Когато спря пред стъпалата към ресторанта, колата поднесе. Смелцър бързо отвори вратата. В същия момент и вратата на ресторанта се отвори широко.

В сянката й застана жена. Тя пристъпи напред към верандата, докато Смелцър и Джейк се измъкваха от автомобила. Озадаченото й изражение се смени с напрегната начумереност — вероятно защото осъзна, че Джейк е ченге.

Имаше хубави крака. Носеше червени шорти. Този ден явно ми е писано да срещам красиви жени в червени шорти, помисли си Джейк. Свободно падащата й блуза приятно се разлюля, докато тя бързо слизаше по стълбите. Отпред блузата бе съвсем къса. Ако бе отрязана още съвсем мъничко, щеше да види какво предизвиква разлюляването, помисли си Джейк.

— Рон? — промълви тя вече до колата.

— Скъпа, това е… — той погледна към Джейк.

— Джейк Кори.

— Налетях на него. Почти буквално — той се усмихна притеснено.

— Някакви неприятности ли има?

Джейк остави обясненията на Смелцър. Тя слушаше и кимаше. Не възкликваше „О, Божичко!“ след всяко негово изречение.

Не каза нищо. Стоеше намръщена и кимаше като непрекъснато поглеждаше към Джейк, сякаш чакаше той да се намеси.

— Всичко това истина ли е? — попита тя накрая.

— Той доста точно предаде случилото се.

— Искате да кажете, че наоколо може да се навърта убиец?

— Днес той не е убил никого, но не е като да не се е опитал.

Вие да сте видели някого?

Тя поклати глава.

— Все пак ние работихме вътре — обади се Смелцър.

— Имате квартира в града, нали? — попита Джейк.

Той си припомни, че някой бе споменал за купената от тях къща на семейство Андерсън.

— Точно натам бях тръгнал — обясни Смелцър, — за да взема лед.

— Разбира се, може да правите каквото решите. Но ако бях на ваше място, щях да приключа тук за днес и да се върна у дома. Няма смисъл да се предприемат излишни рискове.

Мъжът и жената се спогледаха.

— Не знам… — започна мъжът колебливо. — Ти какво ще кажеш?

— Трябва да приготвим всичко, преди да докарат оборудването.

— Е, ако дойдем утре рано сутринта.

— Както кажеш — отсече жената.

— Този тип наистина може да е опасен.

— Каквото решиш, Рон. От теб зависи.

— Но ти предпочиташ да останем — колебаеше се Рон.

— Казала ли съм такова нещо?

— Според мен е по-разумно да се приберем.

— Добре. Значи е решено — тя се усмихна на Джейк. Усмивката й беше фалшива. Сякаш искаше да каже: „Ето. Стана твоята!“

Ей, госпожо, съжалявам, искаше да се обади Джейк. Просто трябва да сте наясно, че един психопат обикаля наоколо. А вие може да сте неговият тип. Простете ми.

Смелцър се обърна към Джейк:

— Да ви откараме ли донякъде?

— Да, благодаря. Ако ме върнете на пътя, ще съм ви много благодарен.

— Чудесно. Само минутка. Да заключим.

Той и съпругата му се заизкачваха по стълбите към верандата.

Джейк огледа гърба на жената. Не го занимаваше чак толкова. Вярно — беше привлекателна, с красива обвивка. Но Джейк имаше смътното чувство, че няма да му допадне съдържанието.

Толкова за похотта.

Задържаха се вътре в ресторанта повече, отколкото Джейк очакваше. Първоначално реши, че спорят разгорещено дали да се прибират преждевременно. След това започна да се тревожи.

Ами ако онзи от микробуса е вътре и ги е нападнал?

Не звучеше правдоподобно.

Но Джейк не изключваше изцяло тази вероятност. Той бавно преброи наум до тридесет.

Те все още не излизаха.

Той се спусна към стълбите. Взе по три наведнъж и посегна към дръжката.

В този момент вратата се отвори широко.

— Извинявайте, че се забавихме — обади се Смелцър. — Трябваше да използвам тоалетната.

— Няма проблеми — увери го Джейк и се обърна.

Дори не се постара да види къде е съпругата на Смелцър, преди да слезе по стълбите.

Зад гърба си дочу гласа й:

— Това вече е върхът!

— По-добре в безопасност, отколкото да съжаляваме — утешаваше я Смелцър.

— Как ли пък не!

Трета глава

Няколко групи продължаваха да имат часове, а аудиторията „Бенет“ имаше отвратителна акустика — удесеторяваше всеки звук, особено откъм стълбището. Затова Алисън се изкачи до третия етаж предпазливо. През цялото време се държеше за стария дървен парапет, за да запази равновесие.

Алисън знаеше, че е подранила.

Но не можеше другояче.

Беше се опитала да не идва преди четири, но лекциите за Чосър свършваха в два часа. А във вторник и четвъртък нямаше други занятия и не бе лесно да убие два часа. Прибирането пеша отнемаше едва десет минути. Нито една от съквартирантките й не беше вкъщи. Жалко. Времето щеше да мине по-бързо, ако си побъбреше малко със Силия или Хелън.

Опита се да учи, но не успяваше да се съсредоточи. Поне не върху написаното. Гледаше часовника. Голямата стрелка се придвижваше от деление на деление за цяла вечност. Ако дремне и се събуди в четири без петнадесет… Нагласи будилника и се опъна на леглото. Да се опита да поспи. Затвори очи, скръсти ръце на корема и положи огромно усилие. Разбира се, нищо не се получи. Дори не бе в състояние да лежи спокойно, камо ли да заспи. Най-накрая се отказа. Сложи сервитьорската си униформа в сакчето, пъхна и един роман с меки корици и тръгна.

Стигна до аудиторията „Бенет“ в 3.20 часа. Доста рано дори за нея — цели петнадесет минути преди обичайното й време във вторник. Седна на любимото си място на каменната пейка, която заобикаляше широкия дънер на дъба, и се опита да почете. Загледа се в катеричка, загризала орех. Зазяпа се към няколко студенти от по-долните курсове — най-вероятно първокурсници. Те крещяха, докато се подхвърляха фризби. Премести поглед към Етъл не-знам-коя-си, хванала за ръка Брад Бейли на път към библиотеката. Отново се опита да чете. Най-после стана четири без десет. Не можеше да чака повече. Освен това часът можеше да приключи по-рано, навиваше се тя.

Влезе в сградата, където се намираше аудиторията „Бенет“. Отправи се колкото, се може по-тихо към третия етаж. Коридорът беше пуст. Откъм една от канцелариите на факултета дочу слабо потракване от писане на машина. От отворените врати на учебните стаи долитаха неясни гласове.

Спря близо до отворената врата на последната стая отляво. Студентите не се виждаха. Но от мястото, където застана, ясно виждаше Евън.

Снощи беше с него, но имаше чувството, че вече е минало много време. Прекалено много време с чувство за празнота в нея. Празнотата не я напускаше и сега. Дори се засилваше.

Хайде, разпусни групата, помисли си Алисън.

Евън очевидно не бе забелязал нейното пристигане. Гледаше напред. Вероятно към студента, който питаше колко най-кратка може да бъде курсовата работа.

— Трябва да е като полата на млада дама — обясняваше Евън. — Достатъчно къса, за да задържи интереса, но и достатъчно дълга, за да покрие най-важното.

Някои от студентите се изсмяха.

— И все пак колко? — настояваше гласът.

Евън вдигна вежди. Алисън се усмихна. Беше толкова сладък като се правеше на педант.

— Най-малкото петнадесет страници.

— На машина ли? — обади се друг глас.

— Да. С черна лента. На бяла хартия, стандартен формат. През един ред. С поле от два сантиметра и половина от всяка страна. Ако е възможно, избягвайте хартия за чернова. От нея пръстите ми почват да лепнат.

Групата бе от първокурсници. Вероятно записваха всяка негова думичка.

Евън скръсти ръце. Стоеше облегнат на катедрата, чийто ръб се забиваше в седалището му. Свали очилата си с телена рамка и попита:

— Други въпроси?

Докато чакаше, избърса стъклата с края на сакото си от рипсено кадифе. Без очила изглеждаше някак оголен и приличаше на дете. Сложи ги и отново заприлича на учен мъж.

— Няма, така ли? Тогава прочетете от страница 496 до страница 506 и във вторник елате, готови да ме смаете с познанията си по стила и вещината на Дилън Томас. Свободни сте.

Алисън се отдръпна от вратата. Никой не бързаше да напусне аудиторията. Студентите се бавеха, преди да тръгнат. Накрая започнаха да излизат — някои сами, други по двама-трима. Чу се звънецът. Студентите не спираха да излизат. Алисън чакаше нетърпеливо и накрая надникна зад портала.

Момиче от четвъртата редица продължаваше да подрежда учебниците си на купчина върху банката. Най-после се изправи, притисна нестабилната купчина към гърдите си и тръгна към вратата.

— Приятен уикенд, господин Форбс.

Той се ухили.

— Ще прекарам уикенда в диренето на голи жени в мокри шлифери.

— Ъ?

— Приятен уикенд и на теб, Дана. А и петък.

Алисън влезе в стаята. Момичето я заобиколи и изчезна.

— Голи жени в мокри шлифери? — попита Алисън.

Евън се ухили. Пъхна някакъв учебник в куфарчето си.

— Строфа, която заимствах от Дилън Томас.

— Приятелката ти Дана ще реши, че си полудял.

— От преподавателите по английска литература се очаква да са малко смахнати.

Алисън хлопна вратата и се приближи до него. Той затвори куфарчето си, обърна се и я загледа в очите.

— Как изкара? — прошепна тя. Гърлото й се бе стегнало.

— Самотно.

— Аз също.

Тя се облегна на него. Ръцете й, мушнати под сакото, притискаха гърба му. Главата й бе отметната назад. Устните й очакваха неговите.

Той я целуна. Притисна тялото си по-близо до нейното, а тя се сгуши в него. Това искаше тя. За това копнееше от снощи — да е отново с него. Ех, само да можеше да продължи завинаги. Да отидат в неговия апартамент, да са заедно, да се любят, да вечерят, да прекарат вечерта и нощта… Но това не можеше да стане и тази реалност се натрапваше по време на неговата прегръдка.

Алисън прекъсна целувката.

Положи устни върху шията му, притисна се към него, спусна ръцете си и ги навря в задните джобове на кадифените му панталони.

— Усещането е толкова приятно.

— На кое? На дупето ми ли?

— Не. Просто да те чувствам.

— Дрехите пречат.

— Въпреки това е приятно.

— Още по-приятно би било голи на пода.

— Безспорно.

— Какво ще кажеш?

Ръцете му се придвижиха към дупето й. Обхванаха го и го стиснаха през полата.

— Няма начин.

— Посочи ми поне една разумна причина?

— Вратата не се заключва.

— Като изключим това.

Тя му се усмихна:

— Не е ли достатъчно?

— Дребна подробност.

— Значи така мислиш?

— Заслужава си риска.

— Няма начин, братче.

— Страхливецът умира безброй пъти…

— А дискретността е по-добрата страна на доблестта.

— Според мен на дамата не й се чука.

Засмивайки се, Алисън се отдръпна от него.

— Ще ме изпратиш ли до работата?

— Ами… Не знам. Една добра постъпка заслужава да се възнагради и… — той сви рамене.

— Майтапиш се, нали?

— Никой няма да влезе тук.

— Откъде знаеш?

Евън посегна и разкопча най-горното копче на блузата й. Захвана се със следващото. Алисън улови китките му и отстрани ръцете му.

— Казах „Не“! Нито мястото, нито времето е подходящо. Той целуна стегнатите й устни и издиша през носа;

— Щом така смяташ — промърмори той.

Алисън се загледа в очите му. Погледът му, само допреди малко толкова дълбок и търсещ, сега беше пуст. Сякаш нещо в него се бе прекършило и вече не я забелязваше.

Той се обърна. Отвори куфарчето и извади дебел плик.

— Евън…

— Ще поостана малко. Така и така имам да преглеждам курсови работи. Освен това ми е любопитно, дали някой ще се появи тук през следващия половин час. Наречи го любопитство, ако щеш.

Алисън продължи да го гледа още известно време, без да може да повярва, че се държи така с нея. После се отправи към вратата.

— Хайде, Алисън, Какво ти става?

Не му отговори. Просто излезе.

По коридора, след това по стълбите, все очакваше Евън да я догони. Да й се извини. Съжалявам. Идеята беше глупава. Въобще не биваше да предлагам подобно нещо.

Докато прекрачваше главната врата, Алисън вече знаеше, че той няма да я последва. Наистина щеше да остане горе. Независимо от това продължи да поглежда назад, докато пресичаше моравата.

Как можа да направи такова нещо?

През последните две седмици Евън почти всеки ден я бе изпращал до работата. Няколко пъти не успя заради някакви събрания, но сега, този път — това си бе направо от злоба и яд.

Наказание.

Защото не му бутна.

Не му бутна — колко грозно звучи.

Щом не даваш — разкарай се!

Цял ден с нетърпение очакваше да го види. Прегръдка и целувка в класната стая. Да се държат за ръцете, докато я изпраща до заведението. Да си приказват, да се шегуват — просто да са заедно. И двамата да знаят, че ще я чака след работа. Да се разходят из парка или да отидат до квартирата му. И той ще е в нея.

Днес не се получи.

Не виждаше ясно. Избърса очите си, но те отново се насълзиха.

Щом за него е толкова важно, може би… Не биваше да е от такова голямо значение. Какво пък толкова? Но очевидно за него беше.

Изведнъж аз съм лошата, защото не му позволих да ме начука на пода в аудиторията.

А си мислеше, че те обича.

Е, следващият път мисли по-внимателно.

Обича те, наистина. Обича да го вкарва в теб. Това е всичко.

Да върви по дяволите!

Алисън отново изтри сълзите. Подсмръкна и изчисти носа си. Спря на кръстовището. Заведението на Габи беше на следващата пресечка. Не искаше да влезе вътре разплакана.

Въобще не искаше да влиза там.

Поне не днес.

Щеше й се да се заключи в спалнята и да остане там. Да спи и да забрави.

В този момент светофарът светна зелено. Тя стъпи на платното и продължи към ресторанта.

Може да се появи по-късно и да я вземе след работа — все едно, че нищо не се е случило.

И тогава какво ще прави?

Тя мина край витрината на заведението на Габи. Само някои от сепаретата бяха заети. Все още беше прекалено рано за тълпите, които идваха да вечерят. Надяваше се да има много работа, за да няма време да мисли.

Входът беше на ъгъла. Отвори стъклената врата. Стори й се по-тежка от обикновено. Вече вътре успя да се усмихне на Джийн, която идваше към нея с табла празни халби.

— Подранила си днес — отбеляза момичето.

Алисън само успя да кимне.

— Добре ли си?

— Ще се оправя.

Джийн се приближи съвсем до нея.

— Ако имаш нужда да споделиш нещо, само свирни. Отгледала съм три момичета и невинаги всичко е било по мед и масло, повярвай ми. Кажи ми какъв е проблемът и бъди сигурна, че все някога съм се сблъсквала с подобен.

— Благодаря ти.

— Хайде, бягай да се приготвиш — подкани я Джийн и същевременно кимна наляво почти незабележимо. Долавяйки жеста, Алисън хвърли поглед над рамото й. — И внимавай Чаровният принц да не те последва в тоалетната.

Чаровният принц седеше сам в последното сепаре.

— Опитваш се да ме развеселиш, така ли?

Джийн й намигна и продължи пътя си.

Алисън се стараеше да не гледа към Чаровният принц, но не се въздържа да не му хвърли поглед, докато бързаше към тоалетната. Седеше прегърбен над масата и си играеше с кичур дълга мазна черна коса пред лицето си. От дупката на рамото на сивата му тениска се показваше бледа кожа. Тениската изглеждаше така, сякаш не я бе свалял от месеци.

Пред лицето му димеше купичка зеленчукова супа.

Голям късмет е извадила Джийн като й се е паднало да обслужва точно него.

Дали се опитваше да изцеди нещо от косата си в супата?

Алисън отмести поглед. Нямаше как да не долови миризмата му, докато минаваше край него.

Слава Богу, че той не я погледна.

Влезе в тоалетната и затвори вратата.

Чаровният принц поне бе успял да откъсне мислите й от Евън.

Евън.

Болката отново се появи.

Ако искам да ми е зле, би трябвало да си разменя проблемите с тези на Чаровния принц, помисли си тя.

Надяваше се да си е тръгнал, преди тя да излезе.

Гримира се бавно. Метна полата и блузата на вратата на тоалетната и отвори сакчето.

Повечето от другите сервитьорки идваха на работа направо с униформите си. На Алисън не й се нравеше мисълта да ходи с нея по улиците, а още по-малко — из университетското градче. Жълтата тафтена пола с пришита отпред престилка с нежни воланчета беше поне с десетина сантиметра по-къса, отколкото би желала. Името й бе избродирано с червено през лявата гръд на блузката с къси ръкави от същия плат. Материята бе достатъчно прозрачна, за да се вижда през нея. Очевидно беше подбрана от някой, който бе искал да достави на мъжката клиентела допълнително удоволствие.

Преди да навлече костюма, Алисън облече късо комбинезонче.

Сгъна дрехите, с които бе дошла. Като отвори сакчето, за да ги прибере, зърна четката за зъби и черния халат.

За по-късно.

Когато са в апартамента на Евън.

По-добре да беше ги оставила вкъщи.

Прехапвайки долната си устна, тя натика дрехите в сакчето и затвори ципа.

Излезе от тоалетната.

Чаровният принц си бе тръгнал.

Днес е щастливият ми ден, помисли си тя.

Четвърта глава

— По някакъв начин това дойде добре дошло. Можем да си отдъхнем — констатира Рон.

— Съвсем друга песен ще запееш, скъпи, утре сутринта в пет.

Пеги отпи от високата чаша с водка като внимаваше да не я разлее. Тялото й бе сгънато неудобно за пиене, но й бе приятно да седи отпусната на дивана с крака, качени на масичката.

— Не мисля, че се налага да станем чак толкова рано — възрази Рон.

— Помисли само! Оборудването ще дойде в десет, а дотогава подът в кухнята трябва да е почистен и лъснат.

— Това не може да отнеме пет часа!

— Така ли мислиш?

— Както кажеш.

Пеги кимна доволно. Ледена капка се откъсна от чашата и падна върху оголения й корем под изрязаната блуза. Тя трепна и избърса дъното на чашата в шортите си. Върху червения плат остана тъмно петно. Отпи отново.

— Трябваше да се захванем с кухнята, след като обядвахме — отбеляза Рон.

— Скъпи мой, бяхме планирали да го сторим след вечеря. Не знаехме, разбира се, че дългата ръка на правосъдието, така да се каже, ще се появи и ще сговни всичко.

— Човекът просто си изпълнява задълженията и иска да ни помогне.

— Спокойно мога да мина без такава помощ.

— Не бяхме длъжни да си тръгнем.

— Нямаше търпение да се ометеш оттам и го знаеш много добре!

— Продължавам да смятам, че постъпихме разумно. Защо да се навираме в евентуална опасна ситуация, когато можем да я избегнем.

— Защо наистина? — промърмори тя.

— Никак не ми харесва отношението ти — не се стърпя Рон.

— И какво от това? — тя се накани да отпие.

— По дяволите, Пеги!

Ръката й трепна. Охладената течност се разля по брадичката й.

— По дяволите! — тя седна по-изправена. Течността се разля по шията й. С лявата си ръка вдигна блузата и попи мокрото. — Няма защо да викаш — гърлото й пареше, а очите я смъдяха. — Сега ще ми лепне навсякъде. Ама си и ти, Рон.

— Извинявай.

Придърпа блузата, за да прикрие гърдите си. Отпи и постави чашата върху масичката на колелца, преди да го подиграе: „Извинявай.“

В банята избърса брадичката и врата си с влажен пешкир. Образът на Рон се появи в огледалото. Ръцете му обгърнаха корема й.

— Извинявай — повтори той.

— И аз се извинявам — пророни Пеги тихичко. — Държах се като кучка. Но просто ми се щеше да приключим тази вечер.

Той повдигна блузката. Ръцете му обвиха гърдите й.

— Тревожех се за теб. Това е всичко.

— Знам.

— Ако искаш ти остани тук, а аз ще отида да почистя пода.

— Сам?

— Мога да взема пушката.

— Имам по-добра идея. Вземи пушката и ще отидем двамата.

Джейк Кори седеше облегнат на дънера на евкалиптовото дърво и оглеждаше околността с бинокъла, който бе донесъл от вкъщи.

Свечеряваше се. Слабият бриз бе истинско облекчение след днешния пек, който го измъчи от момента, когато заряза патрулната кола.

Сигурно бе извървял три, а може би и повече, километра на зигзаг из плевелите в търсене на следа. Най-сетне се озова на възвишението и седна, за да наблюдава околността.

— Не си губи времето — посъветва го Чък след смяната им.

— Нямам какво друго да правя.

— Глупости. По-добре излез и се захвани с нещо. Ще ти е от полза.

Джейк не беше в настроение да следва съветите на Чък. Ако не беше тук, щеше да е сам в малката къща, която държеше под наем. Щеше или да почете, или да погледа телевизия, преди да си легне рано. Щеше да изпитва също чувство на вина, че е допуснал оцелелия от катастрофата да се измъкне.

Сега поне работеше по въпроса.

Онзи тип може вече да е на километри далеч оттук.

Но защо пък да не се навърта наоколо. Полето не е равно. Ако си е намерил падинка, където да се скрие, сега си почива и чака. Изчаква да се убеди, че е в безопасност, за да предприеме нещо.

Именно на това залагаше Джейк.

Затова стоеше скрит сред високите плевели с гръб към дървото и оглеждаше околността.

Особено района около изоставения ресторант.

Ти би се отправил натам, мислеше си той.

Ти не само си жаден, но и гладен. А това все пак е ресторант. Не си оттук и нямаш представа, че е затворен от години. Само виждаш, че тази вечер не е отворен. Добре, значи почива в четвъртък. Извадил си късмет. Ако се вмъкнеш вътре, ще си устроиш истинско пиршество. А на тръгване може да си вземеш достатъчно, за да ти стигне за следващите няколко дни.

Мястото, което Джейк бе избрал на височината, му осигуряваше добър изглед към ресторанта. Или най-малкото към предната и южната му страна. От противоположната страна и откъм гърба на ресторанта можеха да се приближат множество хора и той нямаше да ги види. Поне не оттук.

А може този тип вече да е вътре.

Джейк съжали, че не е огледал вътре, преди да започне наблюдението си. Но в този момент не му се щеше да напуска удобната позиция.

Ще изчака да се стъмни.

Нямаше да се наложи да чака дълго. Цветовете наоколо вече избледняваха. Яркото зелено и жълтото започваха да изчезват и на тяхно място се появяваше сивото.

След няколко минути ще се стъмни.

Все едно че както някога е в автокиното и изчаква светлината съвсем да изчезне.

Джейк беше с Мустанга си. И с Барбара. Неговият прозорец беше изцяло отворен, за да има къде да се закрепи високоговорителчето. Почти бе тъмно. Почти бе време филмът да започне. Хлапета играеха на люлките и на въртележката под екрана.

Барбара. С бяла плетена блузка, бели шорти, чорапки и гуменки. Свежа и красива. При цялата тази белота кожата й изглеждаше матова.

Разходка до бюфета. Винаги пуканки и пепси-кола по време на първия филм. След това — в паузата — сладолед или подсладени ледени пръчици. Обикновено с ликьор.

Доста веселба падаше с ликьорените ледените пръчици.

Можеше да се удрят с тях. Или да се гъделичкат. Или да се дразнят. Или всеки захапваше с уста единия край и ледчето се топи, докато стигне средата.

Докато стигне до устата на Барбара. Нейната уста с вкус на черешка.

Шумът от приближаваща кола върна Джейк в настоящето и той имаше чувството, че се е събудил от сладък сън.

Фарове осветиха предната фасада на ресторанта.

Колата приближаваше. Докато минаваше под неговото месторазположение, Джейк забеляза, че е комби.

Чудесно.

Значи това е резултатът от неговото предупреждение.

И край на намерението му да провери вътре в ресторанта, след като се стъмни.

Наблюдаваше как стоповете ту се качват, ту падат, следвайки неравностите на пътя. Колата спря и той вдигна бинокъла. Едната от вратите се отвори. Вътрешната лампа на колата светна.

Господин и госпожа Смелцър. Динамичното дуо.

Рон отвори задната врата. Измъкна пушка двуцевка.

Вратата се затвори. Джейк свали бинокъла и продължи да наблюдава как двойката се изкачва по стълбите към верандата. Там се забавиха известно време, докато Рон отключваше вратата. После и двамата влязоха. Секунди след това светлина огря прозорците.

Какво става, зачуди се Джейк. Защо се бяха върнали?

Да са забравили нещо? В такъв случай щяха да излязат след секунди. Освен ако не ги нападнат.

Джейк осъзна, че е притаил дъх и очаква да чуе или изстрел, или писък.

Изправи се. Пое по склона надолу към пътя. Продължаваше да се ослушва. Чуваше отчетливо как сърцето му бие, как растителността под краката му пука. Различаваше обикновените шумове от щурчета и птици.

Може би типът нямаше да ги нападне, помисли си Джейк. Нищо чудно да се крие. Неминуемо е чул приближаването на колата. Стар ресторант като този очевидно предлага изобилие от скривалища.

Ако въобще е вътре.

Със същия успех може да се е притаил сред дърветата зад ресторанта. Или на четири-пет километра оттук. Вероятности — много. По дяволите! Ами ако лежи сред плевелите, умрял от раните си.

Или се спотайва в някой ъгъл на гостилницата „Оукуд“ и дебне подходящ момент, за да нападне.

От едно по-високо място на пътя Джейк виждаше комбито и ресторанта, но не и семейство Смелцър.

Тези идиоти не са забравили нищо. Те са се върнали, за да работят.

Нямаше какво да се изненадва.

Джейк ускори крачка.

Днес следобед жената демонстрира цялата си неохота да си тръгне. Рон наистина прояви здрав разум. Но той бе и по-мекушав. Нищо чудно дребничката съпруга да го е убедила, че не бива да позволяват толкова незначителна причина, като убиец, бродещ на свобода в околността, да ги отклонява от задълженията им. „Страх ли те е? Ами — вземи пушката. Ти ще пазиш, докато аз измета.“

— Много умно, няма що! — промърмори Джейк.

Надяваше се поне да са достатъчно интелигентни и да се сетят да проверят внимателно вратите и прозорците. Ако се предположи, че бяха заключили, преди да тръгнат (а Джейк помнеше, колко се бяха забавили), то тогава онзи тип не е могъл да влезе, без да счупи нещо.

Освен ако е бил вътре, още преди да тръгнат. Да се е криел.

Ами и ако те бяха в играта?

Мисълта сепна Джейк. Спря и се взря в ресторанта. Отново премисли хрумването.

Не бяха заложници — въобще не приличаха на такива. Но ако помагаха на онзи тип поради някаква причина?

Каква може да е причината?

Пари? Може би онзи разполага с много пари и ги е подкупил, за да го укрият?

Онова твърдение на Рон, че е тръгнал за лед, звучеше подозрително от самото начало.

А и толкова се забавиха вътре. Нали го уверяваха, че тръгват веднага, щом заключат. Може би обсъждаха създалото се положение с новия си приятел?

Тръгват с мен. Връщат се, след като се стъмни. С пушка. С пушка за новия им приятел.

Джейк се намръщи и продължи към ресторанта.

Какво знам за семейство Смелцър, попита се той. Почти нищо.

По дяволите, та микробусът може да е пътувал насам, когато някому е хрумнала бляскавата идея да блъсне Силия Джеймърсън.

Не се ли увличаш, а?

Просто се старая да премисля всичко. От всеки възможен ъгъл. Точно така се избягват изненадите.

Наистина ли вярваш, че са се сдушили с онзи тип?

Е, съпругата — може би. Но Рон?

Или може би Рон е страхотен актьор?

Джейк се съмняваше.

Или и двамата са вътре в играта, или — никой. По-вероятно — никой. Може би.

Докато Джейк приближаваше към ресторанта, му хрумна, че сигурно и двамата са решили да пренебрегнат риска. Вземат пушка за всеки случай и идват да довършат работата си. Но той не можеше да пренебрегне другите възможности, колкото и невероятни да изглеждаха.

По-добре в безопасност, отколкото мъртъв.

Реши да не чука на вратата.

Вместо това тихо се изкачи по стъпалата към верандата и надникна през прозорците отдясно на входа. Не видя никой. Най-вероятно пространството под прозореца да е залата за коктейли. Дълъг барплот от тъмно дърво се простираше до края на салона. В основата на плота лъщеше месингова тръба, която служеше за подпиране на краката. Не се виждаха високи столчета. Няколко сгъваеми стола и масичка бяха разпънати по средата на залата. На масичката бяха поставени няколко бутилки и чаши.

Ето ти доказателство, помисли си Джейк. Те наистина са се готвили да пият тук. Рон вероятно не е излъгал, когато каза, че отива за лед.

Джейк отиде до другия край на вратата. Оттам виждаше цялата трапезария. Без столове и маси тя наистина изглеждаше огромна. Над тъмната ламперия по стената отляво имаше множество прозорци. Стенни свещници бяха окачени между прозорците отдясно и в дъното. Във всеки свещник от ковано желязо имаше по три имитации на свещи — всяка със светеща крушка. Те очевидно не осигуряваха достатъчно светлина за семейство Смелцър, Лъскавото дюшеме се осветяваше допълнително от настолна лампа върху пода.

До лампата бе изправена прахосмукачка. На бояджийска стълба бе подпряна метла. По пода бяха разпръснати още отворено сандъче с инструменти, парцали, кутии и бутилки с препарати за чистене и полиране.

Джейк изчисли, че стената отдясно свършва там, откъдето започва кухнята. Именно оттам идваше светлината, която осветяваше люлеещите се врати.

Джейк слезе от верандата. Проправи си път надясно към един от осветените прозорци в края на стената.

Отвътре долиташе тиха музика, затова съобрази, че вероятно прозорецът не е затворен добре. Внимателно се приближи до него.

Прозорецът наистина беше отворен.

Беше високо над земята — первазът бе наравно с рамото на Джейк. Подпря се на грубото дърво на стената и надникна през ъгъла на прозореца. Долови слаб мирис на амоняк.

В далечния край на кухнята Рон изцеждаше парцал, закрепен на дълга дръжка, в кофа с вода. Беше по джинси и без риза. Ризата му бе метната на тезгяха близо до радиото.

Джейк забеляза пушката, подпряна в нишата, предназначена вероятно за хладилник или печка.

Не виждаше съпругата.

Наведе се и мина под перваза на прозореца. След като заобиколи сградата, надникна през задния прозорец.

Съпругата беше в далечния край на кухнята и на колене бършеше пода. Беше с все същите червени шорти, но без никаква друга дреха. Гърбът й бе извит. Подпираше се с едната ръка и бършеше с другата. Докато работеше, гърдите й се поклащаха.

Джейк изведнъж се почувства като натрапник.

Отдръпна се от прозореца, облегна се на стената и се загледа към полето и близката гора.

Толкоз от проверката ти на семейство Смелцър, помисли си той.

Беше почти очевидно, че не са приютили неговия беглец.

Дали са в безопасност или не — кой каквото ще да мисли. Но явно бяха предпочели да поемат риска. И поне бяха се сетили да вземат пушка със себе си. Джейк бе изпълнил своето задължение. Беше ги предупредил. Дори се бе промъкнал дотук, за да види как са. Не можеше да си представи, че ще почука на вратата ще ги предупреди отново. Особено след като бе видял полуголата жена.

Изпита желание да надзърне отново.

Не ставай глупак, Кори!

И тръгна да си върви.

— Чу ли нещо? — попита Пеги.

— Какво да чуя?

— Изключи проклетото радио.

Рон повлече гъбата, закрепена към дългата дръжка. Стигна до тезгяха и изключи радиото.

Пеги пусна четката, с която миеше. Изправи се, избърса мокрите си ръце в шортите и се вторачи в него.

— Нищо не чух — повтори той.

Изглеждаше изплашен. Очите му бяха широко отворени, а устата — леко зяпнала.

Капка пот се стече от подмишницата на Пеги. Тя вдигна ръка и я изтри.

— Може само така да ти се е сторило — предположи Рон.

— Хич не ми се е сторило.

Рон извъртя глава и очите му заиграха от прозорец на прозорец.

— Не беше оттам — отсече Пеги.

Тя посочи затворената врата към мазето.

Лицето на Рон съвсем пребледня.

— Майтапиш се — едва пророни той.

Също шепнешком тя заяви:

— По дяволите, сигурна съм, че чух шум и то — оттам.

— Мама му стара!

— Не стой така. Иди вземи пушката.

Той погледна към оръжието и обратно към Пеги.

— Що за идиотски шум беше?

— Тупване. Приглушено тропване. По дяволите, Рон, не мога да определя…

— Добре, добре.

Той прекоси кухнята на пръсти, взе пушката, опря я на рамо и насочи дулото към вратата на мазето.

Пеги погледна встрани. Сгънатата й блузка беше върху барплота, но дори да се протегнеше, нямаше да я достигне. Гола до кръста, тя се чувстваше още по-уязвима. Без да откъсва очи от вратата, тя започна да пълзи сантиметър по сантиметър към плота. Даде си сметка, че я е страх да прави каквито и да било резки движения. Не можеше да откъсне очи от вратата. Посегна нагоре към плота и започна да го опипва. Най-накрая напипа блузата и я дръпна. Притисна я към корема си и все така пипнешком затърси прореза. Напипа ръкавите, вдигна високо ръце и остави блузата сама да се свлече върху тялото й. За миг очите й бяха закрити. Пеги бързо дръпна блузата надолу. Като впи една ръка в тезгяха, тя се изправи и каза:

— Хайде да се омитаме оттук.

— Искаш да си ходим? — не разбра Рон.

— Да.

— Майтапиш се.

Тонът му накара Пеги да се отвърне за миг от вратата. Тя го погледна. Беше все така блед, но в ъгълчето на устата му се бе появило нещо като усмивка.

— Не сме приключили с пода — подигра я той.

— Рон!

— Наистина смятам, че е редно да свършим. А ти? Иначе ще се наложи да станем на зазоряване и…

— В мазето има някой! — просъска тя.

— Я виж кой е шубелията сега.

— Никога не съм казвала, че си шубелия.

— Нима? А мен ми се струва, че го каза. Или може би само така ми се е сторило.

— Не му е времето сега да… Хайде да изчезваме, чуваш ли?

— Ще оставиш някакъв си глупав шум да те подплаши? И то след като почти насила ме довлече тук.

— Ако искаш да останеш, стой си. Но ми дай ключовете за колата.

— А аз как ще се прибера? Може би пеша? Или да остана да спя тук? Не, благодаря. Имам по-добра идея. Ще сляза да претърся мазето, а когато се върна ще ми се извиниш. Ще повториш след мен: „Рон не е слабак или шубелия!“

— Не си слабак. Не си шубелия. А сега, нека си вървим. Моля те!

Той й се ухили самодоволно. Пристъпи смело към вратата, наведе пушката и хвана дръжката с лявата ръка.

— Идиот такъв!

Пеги се спусна напред. Готова бе да го сграбчи и да сложи край на тази лудост. Но с босия си крак стъпи на мокро петно на пода и политна. Стовари се доста силно на дупето си.

Насмешката се заличи от лицето на Рон.

— Удари ли се?

— Ще оживея.

— Дръж — той затършува в джоба на джинсите, измъкна връзката с ключове и я метна към нея. Тя тупна на пода между краката й и издрънча. — Иди и ме чакай в колата — той отвори вратата към мазето. — Ще дойда, след като проверя долу.

— Не отивай там. Знам, че ме мислиш за луда. Според теб е било мишка или плъх, но…

— Точно така.

Той щракна осветлението и заслиза по стълбите.

Пеги сграбчи връзката ключове. Стискаше я здраво докато слушаше стъпките на Рон по дървеното стълбище. Бавно, тихо тя събра краката си и се изправи на колене.

Стъпките от слизането на Рон секнаха.

— Рон? — провикна се тя.

Той не отговори.

Пеги се надигна. Пропълзя до отворената врата и погледна надолу. В мазето имаше светлина, но тя виждаше съвсем малко около основата на стълбището. Рон не беше там.

— Добре ли си?

— Да, да.

Тя се облегна на рамката на вратата.

— Защо не се качиш вече?

— Ей сега. Не съм слизал тук. То е… МАМКА МУ!

Внезапното извикване стресна Пеги и спря дъха й. Тя надникна стреснато надолу. Мина й мисълта, че ако се наложи да бяга, няма да може.

Опита се да му извика. Гласът й сякаш бе застинал.

Господи! О, Господи! Какво беше станало с него?

— Проклето нещо — изпуфтя Рон.

Тя почувства облекчение, но не бе достатъчно. Все още не можеше да говори. Опита се да си поеме дъх.

Рон се появи до стълбището. Той й се усмихна, а и изглеждаше много доволен.

— Трябваше да го видиш. Изскочи отнякъде и се насочи право срещу мен — говореше той и изкачваше стълбите. — Най-големият проклет плъх, който съм виждал. Разбира се, трябва да призная, че досега никога не съм виждал плъх.

Пеги отстъпи назад, по-далеч от вратата. Ръката й беше върху гърдите.

Спря, когато дупето й опря барплота. С ръце се опита да се надигне.

Рон стигна горния край на стълбището. Намръщи се:

— Добре ли си?

Тя си пое дълбоко въздух.

— Ужасно ме изплаши… Да викаш така.

— Извинявай. Но онова нещо доста ме стресна.

— Плъхът?

— Плъхът! Не ти ли казах, не няма от какво да се боиш?

Рон се усмихна и вдигна пушката.

— Хей, не си играй с…

Джейк Кори вървеше по асфалта (беше се отказал от наблюдението си и бе решил да стигне до колата си по царския път, а не през полето), когато чу изстрел.

Обърна се и хукна.

Господи!

Знаех си!

Господи! Не биваше да им позволявам да останат. Знаех си. Знаех си, че греша. Знаех, че той е там. Трябваше да ги принудя да си тръгнат. Проклети идиоти. Предупредих ги. Какво още можех да направя? Още много можех да направя, за да ги накарам да се махнат. Те много добре разбираха какво правят. Въобразяваха си, че на тях няма да им се случи. Или все пак Рон е успял да застреля кучия му син, а не — обратното! Надявай се. На бас се хващам, че единият е мъртъв, а нищо чудно — и другият, ако не тичам по-бързо!

Ресторантът беше пред него — изцяло в зрителното му поле, — докато тичаше натам.

Покрай колата.

Нагоре по стъпалата. Взимаше ги по три наведнъж, докато отваряше кобура и изтегляше револвера калибър 38. Рамото му опря вратата.

Дървото се разцепи. Разхвърчаха се трески и вратата се отвори.

Никой.

Продължи все така тичешком към люлеещите се врати.

Нахълта през тях в кухнята и зае положение за стрелба.

Не стреля.

Не знаеше какво вижда.

Жената с червените шорти лежеше на пода с лице нагоре. С лице? Тя нямаше лице! Може би само брадичка.

Рон бе наведен над нея с глава, заровена в корема й.

В кухнята нямаше никой друг.

Вратата към мазето зееше.

— Рон? Рон, накъде отиде той?

Рон вдигна глава. Кървящо парче от плътта на жена му висеше от здраво стиснатите зъби. Той се понадигна. Вторачи се в Джейк. Очите му бяха спокойни. Продължи бавно да дъвче. След това посегна към пушката.

Куршумите на Джейк Кори го размазаха.

Пета глава

Алисън напълни две кани с наливна бира и ги отнесе до сепарето, където нагъчкани седяха Сигмовци. Двама от младежите бяха от горния курс: Бинг Толбът и Ръсти Симс. Когато беше първокурсничка, няколко пъти излиза с Бинг. С него и с Ръсти имаха общи часове и знаеше, че са от студентската организация „Братството Сигма“. Другите четирима от натъпканото сепаре вероятно също принадлежаха към тази организация — поне така изглеждаха.

Вече бяха пресушили две кани бира и омели шест хамбургера — специалитетът на Габи. Продължаваха да унищожават подлютените пържени картофи.

Алисън постави пълните кани на масата.

Един от по-малките Сигмовци й махна с ръка.

— Ей, ей… — той посочи надписа на лявата й гърда. — К’во пише там?

— Алисън — отвърна тя.

— А как се казва дру’ата?

— Тъпоглавка — отвърна тя.

Момчето почти припадна от смях и заудря с ръце по масата.

Алисън понечи да си тръгне, но Бинг я хвана за полата. Тя се спря и му се усмихна:

— Искаш ли я? Ще ти отива!

— Чакай, чакай — занарежда той, сякаш не я бе чул.

Другите обаче определено я чуха. Те се превиваха от смях, дюдюкаха и всячески изразяваха възторга си от репликата й.

— Почакай — обади се отново Бинг. Междувременно обаче пусна полата. — К’во казала феята като седяла в скута на Пинокио?

— Лъжа! Лъжа!

Бинг се обезкуражи.

— Значи го знаеш вица?

— Що не дойдеш при нас? — подхвърли някакво хилаво момче, приклещено между двама от по-едрите си „братя“.

— Няма достатъчно място.

— Можеш да седнеш в скута ми.

— Не, в моя — предложи друг.

— А защо не в моя? — полюбопитства трети.

— Хайде да хвърляме жребий.

— Не ни е разрешено да се побратимяваме с клиентите — парира ги Алисън.

— О-о-о…

— По-брат-имяваме — натърти Ръсти.

Тя отстъпи бързо, защото забеляза, че Бинг се готви отново да посегне към полата й.

— Забавлявайте се — подхвърли тя и се отдалечи.

— Боже, какъв прекрасен задник — гласът бе изпълнен с копнеж.

Да, наистина, помисли си Алисън. И е горе-долу време да изнеса този задник оттук. Погледна към часовника зад бара. Десет без две.

Айлийн, момичето на касата, я погледна, докато минаваше край нея.

— Поемаш ли?

— Да.

Айлийн, която носеше червено трико под плътно прилепналата униформа, хвърли поглед към Сигмовците. После отново към Алисън. Ухили се.

— Най-сетне идва моят ред да си опитам късмета на маса № 6.

— Приятно прекарване — насърчи я Алисън.

Влезе в кухнята, сбогува се с Габи и Телма и взе сакчето. Когато излезе, Айлийн вече се отправяше към маса № 6.

Тръгна към тоалетната. Възнамеряваше да се преоблече, но вратата беше затворена. Сви рамене и реши да си тръгне. Нямаше нищо против да се прибере облечена в тези дрехи. През нощта нямаше толкова голямо значение.

Пое по тротоара. Монетите от бакшишите дрънчаха в джобчето на престилката. След няколко крачки спря, отвори сакчето и извади чантата си. Прехвърляше монетите от престилката в чантата, когато чу някой да приближава.

И да спира пред нея.

Разпозна износените, високи до коленете ботуши.

Сърцето й заби по-бързо.

Повдигна очи и срещна погледа на Евън.

— Значи все пак дойде?

— Не съм казал, че няма да дойда.

— Вярно.

Тя приключи с изпразването на джоба и затвори чантата. Мушна я в сакчето и го завърза.

— Дай да го нося.

— Заповядай.

Тя му го връчи. Евън се престори, че е прекалено тежко и театрално залитна.

— Олеле! Бая бакшиши, а?

Алисън откри, че не й е до смях.

— Тежка ли беше вечерта? — попита той.

— Следобедът беше по-тежък.

— Нима? — той я хвана за ръка и двамата тръгнаха. — Между другото, никой не дойде. Останах до пет.

— Значи всичко щеше да е съвсем в реда на нещата, така ли?

— Да. Както и предполагах.

— Браво на теб.

— Хайде стига, де. Нали не го направихме в крайна сметка? Ти спечели. Какво толкова?

— Наистина, какво толкова? — промърмори тя.

Спряха на кръстовището да изчакат светофара и пресякоха.

— Да не ме смяташ за отрепка, само защото исках да се любим?

— Не точно.

— По дяволите! Правили сме го в парка. И то не само нощем. А помниш ли миналия неделен следобед?

Помнеше храстите, слънчевата светлина, одеялото, Евън. Сякаш бе толкова отдавна.

— Според мен не е кой знае каква разликата — дали в парка или в аудиторията.

Стъпиха на тротоара и поеха към следващата пресечка подминаваха затворени магазини, после — бар, през чийто отворени врати се чуваше потропването на билярдни топки и музика от автомата.

— Каква е разликата според теб?

— Не става въпрос за разликата — опита се да му обясни Алисън.

— Не те разбирам.

— Не става въпрос за разликата между парка и твоята аудитория.

— Продължавам да не разбирам.

Тя го погледна. Той беше намръщен.

— Въпросът е, че ме предаде.

— Така ли?

— Не това, че искаше да се любим, ме тормози. По-скоро не ми допадна реакцията ти, когато отказах.

— Само защото отказах да те придружа до заведението на Габи?

От неговия тон ставаше ясно, че това му се струва глупава причина, за да се разстрои човек.

— Донякъде.

Стигнаха до кръстовището, където Съмър стрийт пресичаше Сентрал авеню. Апартаментът на Евън беше надясно — четвъртата пресечка на Съмър стрийт. Къщата, където живееше Алисън, беше напред — две пресечки след края на университетския комплекс, близо до Сентрал авеню. Както и очакваше, Евън я поведе надясно.

Тя не се възпротиви.

Сърцето й заби по-силно.

Смяташе да не отива в апартамента му тази вечер. Така и така не беше сигурна, че ще я чака след работа, но ако все пак се появи, беше решила да му откаже.

Лесно се взима подобно решение, когато Евън не е наоколо, а отказът е в неясното бъдеще.

Но не е лесно да се приведе в изпълнение, когато моментът настъпи.

И щеше да става все по-трудно с всяка следваща крачка. След минути щяха да са в неговия апартамент.

— Почакай — отсече тя.

Спря и дръпна ръката си.

Евън я погледна.

— Май не ми харесва — заяви тя.

— Кое не ти харесва?

— Идеята да се любим тази вечер.

На оскъдната светлина на уличната лампа видя веждите му да се надигат.

— Сигурно се шегуваш.

— Ни най-малко.

Устните му леко се усмихнаха. Изглеждаше изненадан, раздразнен и отвратен — сякаш бе стъпил на кучешка фъшкия.

— Какво ти става?

— Не ми хареса онова, което се случи. Това е всичко.

— Господи! — промърмори той.

— То промени нещата. Накара ме да се замисля. Чудя се дали не те интересува единствено секса.

— Това са глупости.

— Наистина ли смяташ така?

— Разбира се.

— Тогава няма да възразиш, ако… се въздържим за известно време.

— Не искаш да се любим тази вечер — повтори той тихичко, сякаш се опитваше да си обясни какво става.

— Не, че не искам.

— Но?

— Но няма да го направя.

— Не те изпратих до работата и сега ще ме накажеш като не ми дадеш, така ли?

— Не затова.

— А защо? Поне така излиза.

— „Няма да ти дам“, щом така предпочиташ да го наричаш, защото искам да разбера какво друго има между нас, когато… сексът отсъства. Искам да кажа… — гърлото й се стегна. — Ще ме изоставиш ли или какво?

— Алисън!

— Ще го направиш ли?

Евън изглеждаше объркан и оскърбен. Вдигна ръка и нежно я погали по косата.

— Знаеш, че няма да го направя.

— Ех, де да знаех наистина.

— Обичам те.

— Дори без секс?

— Разбира се. Хайде, нека отидем до апартамента и ще видиш какъв образец на въздържание мога да бъда.

Той я хвана за ръка.

— Не, не в твоя апартамент. И двамата знаем какво ще се случи.

— Просто ще поседим и ще поговорим. Честна дума — той се усмихна. — Освен, разбира се, ако не промениш решението си и…

— Аз се прибирам у дома — твърдо отсече Алисън. — Ще дойдеш ли с мен?

— Но ти живееш със съквартирантки.

Протегна ръка за сакчето си.

— Добре де, идвам. Не мога да те оставя да вървиш сама по улицата и то с всичките тези бакшиши.

Върнаха се на ъгъла и пресякоха Съмър стрийт.

— И още нещо — обади се Алисън.

— Искаш да кажеш, че това не е всичко?

— Не говоря само за тази вечер.

— Това въздържание ли?

— Само една вечер нищо не означава.

— Хей, за мен означава много.

— Очевидно.

— Хайде, не се впрягай. Шегувам се.

Известно време вървяха мълчаливо. Накрая Евън попита:

— Колко време си намислила да продължи това?

— Не знам.

— Седмица, месец, шестдесет години?

— Зависи как ще потръгнат нещата.

— Какво точно целиш с тази маневра?

— Мисля, че вече обясних.

— Искаш да видиш каква ще е нашата връзка без секс?

— Нещо такова.

Евън поклати глава.

— Не можем ли да го подложим на гласуване?

Насърчена от сговорчивия му тон, Алисън заяви:

— Няма да е чак толкова непоносимо. Все пак ще се виждаме, нали? Ти каза…

— Ще продължаваме да се виждаме.

— Ще открием какви други неща може да правим, когато сме заедно.

— Пак ли методът с идиотската кутия.

— Какво искаш да кажеш?

— По едно време, докато бях в гимназията, нашите ги осени идеята, че прекарвам прекалено много време пред идиотската кутия — телевизора. Заявиха, че в живота има и други неща, освен гледането на телевизия. Затова ми забраниха да гледам. Целяха да разширят мирогледа ми и да ме откъснат от апарата.

— И ти направи ли го?

— Донякъде. Прочетох доста книги. Играех карти, редях пасианси. Прекарвах повече време над учебниците. Бележките ми станаха по-добри. Какво ли не правех.

Алисън се усмихна.

— Можем да си четем един на друг, да играем карти, да учим…

— На стриптийз покер ли? — пошегува се той и стисна ръката й преди да продължи. — Но се получи и един страничен ефект, за който още не съм споменал. Пристрастих се към телевизията дотолкова, че винаги когато можех, се измъквах от къщи и ходех при приятели, за да гледам необезпокояван. А понякога се промъквах в хола, след като нашите заспиваха. Включвах телевизора и сядах на сантиметри от екрана. Звукът бе така намален, че едва се чуваше от тихото бръмчене, което съпътства работещ телевизор. Беше доста необичайно всъщност. Бях като умиращ от глад човек на пиршество.

— Откраднатите плодове.

— Точно така.

— И мислиш, че лишаването от секс ще доведе до същите последици?

— Неизбежно.

— Какво възнамеряваш да направиш по въпроса?

— Не ми оставяш голям избор. Вероятно ще трябва да се задоволявам, гледайки снимките ти в годишните албуми на университета.

— Евън!

Смеейки се, тя отскубна ръка и го сръга с лакът в ребрата.

Той залитна и слезе от тротоара.

— Имаш ли по-добра идея?

— Какво ще кажеш за студени душове?

— Ненавиждам студените душове — той отново взе ръката й. — Нали не възразяваш да се държим за ръце?

— Не бъди глупав.

— Ами целуването разрешено ли е?

— Ще видим.

— Ох, каква цена плащаме заради тактическите си грешки.

В южния край на университетското градче изчакаха приближаването на някаква кола по Спринг стрийт. След като тя зави по Сентрал авеню, пресякоха. Минаха край лавката за бира, където Алисън бе срещнала Евън.

Спомни си дъждовната вечер. Стоеше пред барплота и чакаше поръчката си, а някой зад нея каза: „Ходи красива като нощта.“

Хвърли поглед назад.

Евън Форбс й се усмихваше.

— Да си говори човек сам е признак на лудост — информира го тя.

— Но аз говорех на теб. Това също ли е признак на лудост?

— Би могло така да се възприеме.

Беше забелязвала Евън из студентския комплекс. Знаеше че е от малцината студенти, които преподават английска литература. Бе запомнила също и начина, по който я гледаше предишната вечер, докато му сервираше в заведението на Габи.

Тя взе хамбургера, пържените картофи и бирата си.

— Имаш ли нещо против да седнем заедно?

— Не. Чудесна идея.

Евън я последва до една от свободните маси.

— Няма ли да си поръчаш нещо? — попита тя.

Поклащайки глава, той седна срещу нея, взе от пържените й картофи и отговори:

— Ще ям от твоите.

— О!

Той сдъвка парчето картоф, преди да продължи:

— Всъщност — вече съм ял. Зърнах те да излизаш от библиотеката и те проследих дотук.

Усети как лицето й пламва.

— Доста труд, само за да хапнеш един картоф.

Като си припомни случката, Алисън се усмихна.

— Тогава ти изяде всичките ми пържени картофи — отбеляза тя.

— От нерви. Така се предпазвах да не загриза ноктите си.

— А вероятно бяха и по-вкусни.

Пресякоха жп линията, минаха край обществената пералня, където Алисън носеше мръсните си дрехи веднъж седмично, и завиха по Епъл лейн. Къщата на професор Тил беше третата от ъгъла. Лампата на верандата светеше, а стаите на приземния етаж бяха тъмни. Прозорците на горния етаж обаче светеха и Алисън предположи, че поне една от съквартирантките й си е у дома. Сигурно Хелън. Силия най-вероятно още е в бара на Уоли и вдига врява, докато пие бира след бира. Дървено стълбище отстрани водеше към горния етаж, а лампата над вратата беше угасена.

Евън вървеше до нея по алеята през двора, макар това да го принуждаваше да стъпва по влажната трева. Алисън крачеше по тесния паваж. Заедно се изкачиха по стълбата. На площадката той остави сакчето й на пода.

— Ще ме поканиш ли да вляза?

— Май не.

Отвътре долиташе музика и тихия мек глас на Лайънел Ричи.

— Една от съквартирантките ти е тук, за да бди над твоята добродетелност.

Алисън стисна ръката му.

— Уморена съм. Искам да си легна.

— Без Евън.

— Ще се видим ли утре?

Той кимна.

— А сега какво? Мога ли да те целуна за лека нощ?

— Мисля, че това е разрешено.

На лунната светлина тя забеляза как той се усмихва. Вдигна ръката й и я целуна галантно.

— До утре, тогава.

Той се обърна и се приготви да си върви.

— Евън?

Той се обърна.

— Да?

— Не се дръж така — прошепна тя.

— Прощавай, прелестна девойко.

Алисън се облегна на рамката на вратата и го наблюдаваше, докато слиза по стълбите. Стъпалата скърцаха под тежестта му. После той не пое по алеята, а направо през моравата — към тротоара.

Алисън извика: „Мерзавец такъв!“ Но той дори не се обърна.

Отключи вратата. Докато влизаше, Хелън надзърна от спалнята си.

— Всичко е наред — увери я Алисън. — Сама съм.

— Какво стана? — очевидно бе чула думите на раздяла.

— Малко недоразумение.

— Малко?

С чаша кока-кола в ръка и пакет чипс, стиснат под мишницата, Хелън отиде до люлеещия се стол и се настани в него. Бе навлякла хавлия, а лилавите чорапи се бяха смъкнали около глезените й.

— Чух ви да се качвате по стълбите, затова изчезнах. Реших, че може да го поканиш да влезе.

Алисън остави сакчето на ниската масичка. Седна на дивана, събу обувките си и подви крака. Да седиш не било чак толкова лошо, помисли си тя и въздъхна.

— Искаш ли кока-кола или нещо друго?

— Не благодаря.

— Чипс? — Хелън й поднесе пакета. — Със сметана и лук са.

— Прекалено съм разстроена, за да ям.

— Точно тогава храната помага. Запълва празнината.

— Ако хапвах нещо всеки пък, когато съм разстроена щях да съм…

— … Буре като мен — довърши вместо нея Хелън и лапна още един картоф.

Алисън поклати глава.

— Не си толкова дебела.

— Не съм и кожа и кости.

Ако имаше привлекателно лице, Хелън можеше да бъде описана като „приятно закръглена“, помисли си Алисън. Но тя нямаше дори и това. Напротив. Лицето й бе сивкаво, с широко чело и с изпъкнали очи зад огромните й кръгли очила. Имаше вирнат нос, който даваше възможност да се гледа направо в ноздрите й. Устните й бяха плътни, а шията — толкова дебела, че скриваше всичките й двойни и тройни брадички.

— Искаш ли все пак да ми разкажеш какво стана? — попита Хелън, без да престава да дъвче.

— Евън ми е сърдит, защото отказах да спя с него.

— Нищо чудно. Той е мъж. А мъжът вечно търси тясно място, където да си завре онази работа.

— Много добре се изразяваш, няма що, Хелън.

— Много си е така даже. От мен да го знаеш.

— Имала си горчив опит.

— И затова мислиш, че не съм права?

— Трудно ми е да споря сега, особено като се чувствам така объркана.

— Никога през живота си не съм излизала с някой, който да е искал друго, освен да се навре под гащите ми. Никога. А това вече е нещо. Искам да кажа — погледни ме. Би си помислила, че ще избягват дори да ме докоснат с триметров прът. Виж — петнадесетсантиметров прът — това вече е друга работа — тя тихичко се изхили, а от устата й се разхвърчаха трохи чипс.

Неведнъж, откакто бяха съквартирантки с Хелън, Алисън беше чувала всичко това, а и доста повече. Младата жена беше огорчена и не без основание. Бяха я използвали сексуално, бяха я обиждали много мъже, между които и доведеният й баща.

Преди да я опознае, Алисън мислеше, че мъжете странят от всяка жена, която изглежда като Хелън. Не беше така.

Ако Хелън разбираше защо става честа мишена на мъжете, то тя не се издаваше. Но напоследък тя рядко излизаше с мъже. Може би бе стигнала до същия извод като Алисън: че мъжете гледат на нея като на лесна плячка; че момиче с лице и тяло като на Хелън едва ли е канено често от мъже и вероятно бързо ще си разтвори краката, благодарна за вниманието.

— Взимам си думите обратно — заяви Хелън, след като прокара картофите с голяма глътка кола. — Веднъж все пак излязох с един, който не ми налетя. Оказа се педи.

— Искам мъж, който да ми е приятел — обясни й Алисън.

— Тогава си намери педераст.

— Но и секса ми харесва.

— Тогава защо се оплакваш от Евън?

— Оказа се, че за него сексът е доста важно нещо, а аз не искам да е така. Не искам да е единственото или главното нещо.

— Уф! Ама и двете сме едни. Навремето си мислех — ех, да мога да си намеря някой, който сякаш е бит с пръчка по главата. Но и това не е номерът. Грозните са не по-малко объркани от красавците — може би дори повече.

— Долна работа — съгласи се Алисън.

— А вие с Евън какво? Скарахте ли се?

— Не точно. Казах му, че известно време трябва да се въздържаме и да видим какво ще се получи.

— Господи!

— Господи?

— Бас държа, че идеята не му е допаднала особено.

— Не го прие много сговорчиво.

— Не се изненадвам.

— Ако ще ме зареже за нещо такова, тогава — по-добре да не сме заедно.

— Не се безпокой. Няма да те зареже.

— Не съм сигурна. Държеше се доста… злобно.

— Няма как иначе. Чакал е забавление. Следва разочарование. Хлъц. Хлъц. До утре обаче ще реши, че просто не си била на кеф и следващия път, когато те види, ще чака да се върнеш към нормалното си състояние. Най-вероятно дори да се държи по-мило от обикновено. Просто, за да е сигурен.

— В такъв случай отново ще се разочарова.

— Колко време смяташ да я карате така?

— Докато видя как вървят нещата.

— Знаеш ли какво мисля? — Хелън изтърси няколко трохи от хавлията.

— Какво?

— Мисля, че просто не си на кеф днес, а утре ще си и ще му бутнеш.

— Ти на негова страна ли си?

— Познавам те. В момента си ядосана, но ядът бързо се топи, а ти си мека Мария. Преди да се усетиш ще започнеш да го съжаляваш — и да се чувстваш виновна, защото го караш да е нещастен. След това ще предприемеш каквото е нужно, за да го развеселиш. По това време утре ще си в леглото с него.

— Не позна.

— Ще видиш.

Алисън долови шум от слаби, колебливи стъпки. Някой се качваше по външното стълбище. Изключително бавно. Хелън спря да дъвче и вдигна дебелите си вежди.

Сърцето на Алисън силно заби.

— Може да е Силия — прошепна тя.

Хелън поклати глава.

— Опитай отново. Заведението на Уоли не затваря преди два.

— О, Боже! Нямам нужда от това.

— Искаш ли да му кажа, че си в банята?

Стъпките спряха на площадката пред вратата.

— Не. По-добре…

Някой напъха ключ в ключалката. Стегнатото тяло на Алисън се отпусна и тя се облегна на дивана. Облекчението й беше премесено с мъничко разочарование.

Когато Силия влезе, Алисън рязко се надигна.

Дясната ръка на Силия висеше на примка. На дясната страна на челото й от веждата до косата — имаше превръзка.

— Олеле! — възкликна Хелън.

— Какво се случи? — попита Алисън.

— За малко да загина, това стана — с лявата си ръка Силия отметна якето от раменете си. Стовари го заедно с чантата си на пода до вратата. — Някакво копеле се опита да ме размаже като пица върху паважа.

Закуцука към дивана като леко залиташе. Очевидно бе не само пострадала, но и пийнала. Внимателно се настани до Алисън, опъна крака върху масичката и простена.

— Ти и глупавият ти велосипед — обади се Хелън. — Предупреждавах те, че ще пострадаш. Карала си велосипеда и те е блъснала кола. Кажи ми, ако бъркам.

— Защо не ми донесеш нещо за пиене?

— Не мислиш ли, че си пила достатъчно?

— Облекчава болката.

— Аз ще ти донеса нещо — предложи Алисън. — Какво искаш?

— Само не бира. Не бих могла дори да погледна още една бира. Уиски. Донеси направо бутилката, а?

Алисън бързо отиде до кухнята. Грабна шишето ирландско уиски от шкафа, взе чаша и се върна във всекидневната. Напълни чашата почти до половина и я подаде на пострадалото момиче.

— Ти си сладурче — похвали я Силия.

— Как стана? — попита Алисън, след като седна.

— Някакъв копелдак се опита да ме размаже. Бях на Латам роуд. Връщах се от Четирите кръстопътя. И този с микробуса връхлетя върху мен. Оня тип разполагаше с целия път, но насочи микробуса към мен. Възнамеряваше да ме удари. Някакъв луд, най-вероятно. Както и да е, побързах да се разкарам от пътя му, а колелото поднесе. От това са всичките поражения.

Тя леко се надигна, намръщи се и отпи. После отново се облегна. Положи чашата в скута.

— Възнамеряваше да те удари? — Хелън звучеше скептично.

— Можеш да се обзаложиш на каквото щеш.

— Но защо някой… — започна Алисън.

— Защото е извратен педераст, ето защо. Аз нищо не му правех. Не му показвах среден пръст. Нищо!

— Почти не мога да повярвам — отбеляза Хелън.

Силия я изгледа свирепо.

— Какъв ти е проблемът? Да не ти се е скапал вибраторът?

— Ако искаш да знаеш…

— Стига, Хелън — намеси се Алисън. — Престани. Тя е пострадала, не виждаш ли?

— По-скоро съм пулверизирана — обясни Силия и отново отпи.

— Има ли нещо счупено? — попита Алисън.

— Не и кокали. Но изкълчвания, натъртвания, охлузвания, контузии и общи шибани тежки телесни повреди от главата до петите. Прекарах в стаята за спешни случаи около два часа. Единственият светъл лъч беше докторът — истински красавец. Човек, който наистина си обича професията. Прегледа дори места, които не ме боляха.

— Всяко зло за добро — обади се Хелън.

— Така е. Вероятно ще ме потърси — тя вдигна чашата, задържа я пред очите си и се загледа в кехлибарената течност. — Искате ли да чуете още нещо хубаво? — от тона й ставаше ясно, че „хубавото“ не я радва особено. Хелън се намръщи. Силия продължаваше да съзерцава уискито. Челюстта й се движеше бавно наляво-надясно. Долната й устна докосваше ръба на зъбите. — Типът, дето ми налетя… Той пое към небитието.

— Какво? Искаш да кажеш… — Алисън не можеше да повярва.

— Сдаде, пукна, отлетя — отвърна Силия и изпи съдържанието на чашата на екс. — Дори не го познавам. А той защо се опита да ме убие? А? Не мога дори да си карам колелото, без някоя откачалка да се опита да ме довърши. Така му се пада. Защо го направи? И той не ме познава. Но поне си плати. Плати си скъпо и прескъпо. Де да можех да видя лицето му в момента, когато се е фраснал в стената. Бас държа, че е бил изненадан.

Тя се опита да се усмихне, но брадичката й затрепери и се разрида. Постави чашата в скута си. Тя се преобърна. Няколко капки намокриха шортите й. Стискайки здраво очи, тя облегна глава назад и се разхлипа.

Алисън погали Силия по бедрото.

— Всичко е наред. Всичко е наред — зауспокоява я тя.

— Господи! — прошепна Силия. — Оня тип направо се опече.

Шеста глава

Звънът на будилника пробуди Джейк. Той изключи звука и се изправи на лакти. Десет часа. Значи бе спал седем часа. Защо тогава се чувства като излязъл от гроба?

Заради вчера.

Простенвайки, той преметна крака през ръба на леглото. Седна и разтърка лице.

Вчера. Обгорял мъж висеше върху предното стъкло на микробуса. Жена — парчета, от чийто мозък и череп, бяха полепнали по стената и барплота. Един мъж, който дъвчеше плътта й.

На Джейк му прилоша само като си припомни.

Когато в ума му бавно се завъртя образа на Смелцър, посягащ към пушката, прилошаването се превърна в страх. Парчето кожа бавно се полюляваше от стиснатите зъби на Смелцър. Капеше кръв, докато той се извръщаше за да вземе пушката. Джейк си помисли: „Той посяга!“ И също: „Това е краят!“ В следващия миг стреля — усети ритането на револвера, шумът от изстрелите кънтеше в ушите му, долавяше миризмата на лютивия дим и гледаше как Смелцър подскача всеки път, когато го пронизва куршум. Видя как един куршум влиза в гърлото му и той залитна назад като изпръска Джейк с кръв. Но кожата продължаваше да се вее в устата му. И накрая спазматично се гърчеше при падането си на пода, докато кръвта изтичаше от него.

Джейк си пое дълбоко въздух и се изправи.

Трябваше да го направя, уверяваше се той. Щях да съм мъртъв, ако не го бях застрелял.

Не беше оправдание, а самата истина. Но от снощи толкова пъти си бе припомнял истината, че вече му призляваше от нея.

Отиде в банята и пусна душа.

Снощи водата, която се стичаше в канала, бе розова от кръвта на Смелцър. Беше се къпал, докато топлата вода свърши. След това изчака половин час и се изкъпа втори път. Сега беше третият.

Застана под топлата струя и започна да се сапунисва. Спомни си. Смелцър вдига глава, след като бе откъснал парче плът от корема на жената. Парчето се откъсна и той започна да обръща тялото си. Той посяга!

Престани, заповяда си Джейк. Виждал съм го стотици пъти, благодаря. Какво беше това — като проклетата телевизия ли?

Точно така, призна той. Колко пъти бяха показвали как Хинкли стреля по Рейгън? Или как совалката „Челинджър“ красиво се издига във въздуха и гръмва. И всеки път, когато започват да го показват, се надяваш, че този път ще е по-различно. Надяваш се, че са променили сценария и Хинкли маха с ръка вместо да стреля, а „Челинджър“ заминава в орбита, и ти се втурваш в кухнята, а Смелцър и съпругата му са заети с чистенето на пода и те гледат, сякаш си полудял. Но сценарият никога не се променя. Всеки път е точно така, както е било и предишният, независимо колко силно желаеш нещо да се промени.

Те не чистят пода. Тя лежи — от лицето й е останала само брадичката, а Смелцър е наведен над нея. Боже Господи! Какво прави?

Не, не искам да мисля за това. Днес е свободният ми ден. Защо и паметта ми не си даде еднодневен отдих? След около час ще взема Кими. Това ще ми помогне. Много. Но първо да звънна на Епългейт и да разбера кога ще е готов с резултатите от аутопсията на Смелцър. Оня тип вероятно е бил дрогиран. Това е почти единственото логично обяснение за поведението му. Да я яде! Господи!

Но как да свърже наркотика с микробуса? Двата инцидента трябва да са свързани по някакъв начин. Но по какъв?

Джейк приключи с душа, облече се и си направи нес кафе. После звънна в моргата.

— Бети? Джейк е на телефона.

— Как си, човече?

— Крепя се.

— Чух за снощи. Било е доста неприятно, предполагам.

— Имал съм и по-добри случки.

— Довечера съм свободна, ако имаш нужда от малко любов.

— Благодаря за поканата.

Представата на Бети за „малко любов“ всъщност беше изтощително занимание. Тя бе двадесет и две годишна руса красавица. Беше шампионка по гимнастика в гимназията, а сега бе прехвърлила изпълненията си в спалнята. Наистина беше страхотна. Няколкото срещи се бяха оказали истински приключения, но и крайно изтощителни. А след това някак съжаляваше за времето, прекарано с нея.

Сега бе доволен, че има извинителна причина, за да я избегне.

— Опасявам се, че не мога довечера. Тази събота и неделя съм Кими.

— Обади се, ако промениш решението си все пак.

— Ще го имам предвид. Стийв наоколо ли е?

— Днес няма да идва.

— Майтапиш се.

— Не бих си го позволила с теб, човече. Още рано сутринта му звънна доктор Уилис, следователят от Марлоу. Уилис искаше Стийв да огледа някакъв труп, на който са се натъкнали.

— Имаме си достатъчно наши трупове.

— Уилис и Стийв са стари приятели. А Уилис има истинска спортна площадка зад къщата си. Май няма да е само професионална консултация. А и Стийв взе такъмите си за голф.

— Чудесно. А утре е събота.

— Предупреди ме, че ще звъннеш. Каза да ти предам, че утре сутринта със сигурност ще е тук и веднага ще се захване с твоя човек.

— Добре.

— Сигурен ли си за довечера? По кое време си ляга хлапето ти?

— Не съм много във форма.

— Мога да ти помогна да се оправиш. Е, добре, както решиш.

— Ще се чуем след време — каза Джейк. — Не си давай много зор.

— Ти също.

Той затвори.

Петнадесет минути по-късно вкара колата в кръговата алея пред къщата и я спря зад червено Порше с регистрационни номера, на които пишеше „На ББ“.

Колата на ББ щеше да изглежда най-добре, забита в някое дърво, помисли си Джейк. Веднага изпита вина. В края на краищата тя бе майката на Кими. И Кими я обичаше. Лош вкус от страна на хлапето. Но човек обича майката, която му се е паднала, дори да е мръсница.

Гърдите му бяха стегнати, а устата — пресъхнала, когато стъпи на предната веранда и натисна звънеца. От вътре се чуваше тиха музика — началото на Петата симфония на Бетховен.

Харолд Стандиш отвори вратата. Отстъпи, вдигна ръцете и помоли:

— Не стреляй.

Джейк го изгледа. Шегата на мъжа не му се бе сторила смешна още първия път, когато я пробута преди повече от година. С всяко повторение ставаше все по-малко забавна. Днес сутринта на Джейк му се прииска да отскубне тънките мустачки на Харолд.

— Занасям се — продължи невъзмутимо Харолд. — Хайде, Влизай. Жената приготвя Кими за големия ден.

Джейк влезе в облицованото с мрамор фоайе.

Харолд се отправи към всекидневната като вървеше настрани. Продължаваше да се усмихва, без да откъсва поглед от Джейк. Очевидно се страхуваше да му обърне гръб. Джейк никога не бе отправял остра дума по адрес на мъжа и определено никога не го бе заплашвал или нападал. Но Харолд знаеше какво е сторил. И очевидно съзнаваше какво заслужава.

Харолд обаче не допускаше че Джейк не винеше него за ситуацията. Може би щеше да е по-различно, ако бе съблазнил Барбара с красивата си външност или чар. Но Харолд бе мършав човек с оредяваща коса и гърбав нос. Бе привлекателен колкото полска мишка. Беше мижитурка. Мижитурка, която изкарва доста пари като кърпи зъби. Барбара, а не Харолд, бе истинската съблазнителка.

Тя не бе изоставила Джейк заради мъж. Беше го зарязала заради приличен банков влог и мечтаните пластмасови кредитни карти. Харолд бе като излишен багаж, пристигнал заедно с хубавите вещи.

Ако не беше Харолд, щеше да е друг като него.

Барбара бе тази, която заслужаваше…

— Да ти донеса ли кафе? Кекс? — предложи Харолд.

— Не, благодаря.

Харолд седна в люлеещ се стол, но не се облегна. Седеше на ръба с ръце на коленете, сякаш готов всеки момент да скочи и да побегне.

— И така… — започна той и млъкна.

Джейк седна на дивана.

— И така, как вървят нещата при блюстителите на реда? Хващате ли престъпниците?

— Опитваме се.

Харолд очевидно не бе чул за случилото се снощи. Това зарадва Джейк.

Харолд кимна, сякаш обмисляше отговора. Взря се в пода. Мълчанието очевидно го изнервяше. Страхуваше се, че Джейк може да повдигне някоя неприятна тема, като например прелюбодеянието. Май намисли нещо. Веждите му се вдигнаха, когато погледна към Джейк.

— Какво ти е мнението за ограничаването на собствениците на оръжия?

— Против съм.

— Човек би си помислил, че с твоя занаят, като виждаш трагедиите, предизвикани от безразборното притежаване на оръжие…

— Миналия месец имахме случай, когато седемдесет и две годишна вдовица се събудила и открила непознат в спалнята си. В едната ръка държал нож, а с другата онанирал. Стреляла в него четири пъти с пистолета, който държала под възглавницата си. Ако питаш мен — радвам се, че е разполагала с оръжие.

— Но статистиката сочи…

— Не се хаби, Харолд. Ако искаш лошите да спечелят — това е твой проблем.

Харолд си позволи снизходителна усмивка. Поклащайки глава, се изправи.

— Ще отида да видя какво задържа дамите — подметна той и заднешком напусна хола.

Едва бе излязъл и се появи Барбара.

На Джейк му призля. Винаги му призляваше, когато я видеше. Но днес сутринта бе по-лошо от обикновено. Заради начина, по който беше облечена.

— Кими е почти готова — осведоми го тя.

— Добре — промърмори той, без да откъсва поглед от нея.

Мъчеше се да разбере какво е намислила.

Беше облечена в синьо копринено кимоно. Дълбокото разтворено V-образно деколте разкриваше голата кожа чак до кръста, където бе привързано с широк шал. Лъскавата материя трептеше от движението на гърдите й. Извърна се и пресече хола. Кимоното беше изключително късо. Отиде до завесите и се надигна, за да ги разтвори. От движението дрехата се надигна доста над бледите извивки на дупето й. Завесите се дръпнаха. Тя отпусна ръце и дрехата падна надолу.

— Много съблазнително — отбеляза Джейк.

Извръщайки се бързо, тя се вторачи в него.

Джейк се усмихна. Усещаше устата си скована. Гърдите го боляха.

— Проблеми ли имаш?

Усмивката му изчезна.

— Много те бива.

— Представа нямаш колко си прав.

— Какво целиш?

— Нищо не целя, скъпи. Да разбирам ли, че не одобряваш облеклото ми. Харолд ми го купи за рождения ден малко предварително. Не е ли божествено? А и създава великолепно усещане — вторачена в Джейк, тя се усмихна лениво и притвори очи. Ръцете й загалиха тялото й през плата. С малки кръгови движения тя заобиколи гърдите си. — Великолепно е! — прошепна тя.

— Ако можеше Харолд да те види сега.

— И какво щеше да стане? — тя леко се изви, но продължаваше да гали гърдите си.

От движенията й предницата съвсем се бе разхлабила и процепът бе станал още по-широк. Сега беше разтворен до долу.

— По дяволите! — просъска Джейк.

Тя се изсмя презрително.

— Възбужда ли те?

— Повече се възбуждам като остъргвам кучешка фъшкия, залепнала за обувката ми.

Очите й се отвориха широко. Лицето й почервеня. Гърбът й се скова. Тя обви кимоното плътно около себе си.

— Копеле такова!

Гласът й трепереше. Брадичката — също.

Джейк с удивление откри, че се готви да заплаче.

Тя рязко се извърна.

— Кими! — извика тя. — Стига си се мотала и веднага слизай!

— Барбара! — сряза я Джейк.

— Ходи се шибай!

Тя бързо напусна стаята.

Джейк остана на дивана — зашеметен, ядосан и объркан. Какво бе се случило току-що?

Обикновено, когато идваше да вземе Кими, Барбара се държеше сякаш е случайно наминал на гости селянин. Биваше високомерна и саркастична. Изпълваше се с удоволствие, че може да му натрие носа заради начина на живот, който си е осигурила, заменяйки го с Харолд.

А какво беше това днес?

Да се държи така при положение, че и Кими и Харолд си бяха вкъщи.

Харолд нямаше начин да не знае как е облечена.

Какво се опитваше да докаже?

Доста е очевидно, помисли си той. Опитва се да докаже, че може да ме възбуди.

Как само се скумроса, когато отхвърлих предложението й.

Това момиче си има сериозни проблеми.

Дълбоки проблеми, иначе нямаше да се държи така.

Дали не се разбираха с Харолд?

Боже, колко жалко, ако е така.

Боже, толкова съжалявам. Къса ми се сърцето, мръснице.

Тези жестоки мисли накараха Джейк да изпита вина. Припомни си, че някога я беше обичал и че е грехота да й мисли злото.

Ами Кими? Ако имаше проблеми между Барбара и Харолд, те непременно щяха да се отразят и на детето. Той не искаше подобно нещо. Щом Кими трябва да живее с майка си — а няма друга реална възможност, докато Джейк е неженен, — той иска тя да е в дом, където царят любов и щастие.

Положението бе търпимо, докато бе сигурен, че Барбара се грижи добре за нея. Но днешната сутрин е пример, че Барбара започва да губи контрол.

А може само така да ми се струва, помисли си той. Всичко да е случайно. Утре Барбара има рожден ден. Щеше да навърши едва двадесет и седем. Но той помни какво му каза, когато стана на двадесет и една: „Оттук нататък всичко отива надолу.“ Очевидно го вярваше. След това всяка година около рождения си ден изпадаше в дълбока депресия.

Сигурно това е обяснението, увери се той.

Развява новите си дрехи пред бившия си съпруг, за да докаже, че все още има какво да развява.

А той я срязва.

Майната му.

Поне е хубаво, че странното й поведение не е нещо по-сериозно, а само е свързано с наближаващия рожден ден.

Ако това е обяснението.

— Здравей, татко!

Той се изправи и изведнъж се почувства щастлив. Кими идваше към него с усмивка. Както винаги, след като не я бе виждал дни наред, той остана поразен от нейната красота. Бе разкошно четиригодишно дете с огромни сини очи и с чудесна усмивка. Всички се заглеждаха по нея.

Харолд стоеше на прага и държеше сака с нещата й за през нощта. Кими стискаше Клу, малкото плюшено котенце. Тя протегна ръце. Джейк я вдигна и целуна.

— Как е бебето ми? — попита той.

— Не съм бебе, а момиченце.

— О, извинете ме, моля ви.

Като се изтегли назад ухилена, тя забоде пръст в гърдите на Джейк.

— Изцапал си се, татко.

— Така ли? — той погледна надолу.

Кими отмести пръст и го перна по носа.

— О, измами ме!

Смеейки се, тя лапна показалеца си. Очите й бяха пълни с пакостливост. Следваше номера с Мокрия Уили.

— Не, няма да успееш — съпротиви се Джейк.

Отдръпна я от себе си, преди да успее да навре мокрия си пръст в ухото му. Тя се кикотеше и се опита да го достигне, но той се освободи и я остави на пода.

Не може да си го позволи пред Харолд, помисли си той.

С известна болка се зачуди дали прави номера с Мокрия Уили и на Харолд.

— Хайде да поемаме — подкани той.

Подаде й ръка. Кими стисна здраво показалеца му и го поведе.

— Прекарайте добре — обади се Харолд. Той подаде сака на Джейк. Усмивката му бе напрегната. — Нали утре ще я върнеш?

Джейк кимна.

Тръгнаха. Хубаво беше да е отново вън от къщата. Той се усмихна на Кими.

Нейната усмивка беше се стопила.

— Не трябваше ли и утре да остана при теб?

— Този път — не. Утре е рожденият ден на мама.

— Знам.

Тя му хвърли раздразнен поглед. Никак не одобряваше да й се казват неща, които вече знаеше. Смяташе, че й уронват достойнството.

— Нали искаш да видиш гостите?

— Може би.

— Ще бъде забавно.

Той отвори вратата на колата, за да може Кими да влезе, и я постави на детската седалка. Докато затягаше колана, тя навря Клу в джоба на панталона, така че сивата главичка стърчеше като от торбата на кенгуру.

След това пъхна показалец в устата си.

— О, не! — престорено се изплаши той.

— О, да!

Джейк я сграбчи за китката, но се остави да го пребори. Мокрият пръст се навря дълбоко в ухото му.

— О, този път успя!

Но преди да може да повтори номера си, той се измъкна от колата.

Заобиколи и седна зад волана. Кими бе готова за следващ Мокър Уили, но колкото и да се стараеше да го достигне не можеше.

— Предпазният колан ме спаси — отбеляза той.

— Ела тук.

— Няма начин. Да не мислиш, че съм тъп?

— Ъ-хъ — отвърна тя и кимна с глава.

— Умница — каза той и изкара колата си на улицата. — И така, какво искаш да правим днес?

— Да ходим на кино.

— Значи — отиваме на кино. Нещо специално ли ти се гледа?

Личицето й засия, а очите светеха от възторг.

— Питър Пан.

— Но ние гледахме Питър Пан миналата седмица.

— Наистина, ама съвсем наистина искам да видя Питър Пан отново.

— Да, защо не? Може би този път крокодилът ще глътне капитан Хук…

Ще глътне.

Роналд Смелцър.

Можеше цял ден да не се сети.

— А ще хапнем ли в Макдоналдс?

— Не.

— Татко!

Тя му се закани с юмруче, като се усмихваше.

— Е, добре. Щом настояваш.

— Татко, искам да поговоря с теб.

— Разбира се. Нали точно това правим.

Тя облегна лакът на тапицираната облегалка на столчето и се наведе към него. Изглеждаше сериозна.

— Нали няма истински крокодили?

— Кое те кара да мислиш така?

— Ами нали всичко е само на кино.

— Това не означава, че не съществуват.

— Дракула не е истински, и мумиите не са. Значи — и крокодилите не съществуват, нали?

— Разтревожена си, а?

— Не е смешно.

— Крокодилите съществуват, но не бих се безпокоил за тях.

— Не искам да бъда изядена.

Джейк имаше чувството, че са го ритнали в корема.

— Е, просто ще трябва да си държиш очите отворени. Ако зърнеш крокодил да се приближава с клатушкане към теб, му метни една плодова дъвка и бягай. Със сигурност ще предпочете да яде дъвки вместо теб.

— Не съм толкова сигурна.

Седма глава

С чаша димящо кафе в ръка Дана Норис се върна на масата в ъгъла на студентския клуб. Прочете стихотворението още веднъж, сбръчка нос и въздъхна.

Защо не пишеше по-разбираемо този тип?

— Привети.

Тя вдигна поглед и зърна до масата Роланд.

Роланд Тъпака.

Всъщност той не беше тъпак — дори напротив. Но никой не успяваше да го отгатне по вида му.

Дългата му мазна черна коса бе с път по средата, като на героите от старите гангстерски филми. Чрез този стил, както обичаше сам да обяснява, изразяваше уважението си към Закеръл — бившият водещ на късно телевизионно шоу на ужасите.

Днес бе облякъл спортно карирано сако с крещящи цветове и една от неизменните си парцаливи тениски. Този път на тениската в телесен цвят бе изрисувана продълговата прободна рана с изобилие от ярка кръв и разпилени черва.

— Мога ли да седна при теб? — попита той.

— Опитвам се да уча.

Кимвайки, той придърпа оранжев пластмасов стол и се настани срещу нея.

Дана заби поглед в книгата.

— Какво според теб е „сила в зелен фитил“?

— Звучи ми като плесенясал дренаж.

— Голяма помощ ми оказа, няма що.

Роланд се наведе напред и опря лакти на масата.

— Чу ли какво е станало в ресторанта „Оукуд“?

— Защо не отидеш да хапнеш нещо? Приличаш на…

— … Жив труп — довърши той.

— Точно.

— Благодаря.

Той се ухили. Кривите му зъби приличаха на изкуствени — като онези, които се купуват за маскарада в навечерието на празника на Вси Светии.

Дана не разбираше как Джейсън го търпи за съквартирант. А още по-малко — как може да са приятели.

— Значи не си чула.

— Какво да чуя?

— За избиването.

— А, избиване. Това обяснява блясъка в очите ти.

— Станало е извън града. При оня стар ресторант „Оукуд“. Мъж и жена дошли от Лос Анджелис с намерението да го отворят наново. Мястото не работи от години — откакто няколко от постоянните посетители опънали петалата, след като яли там. Отровили се — той размърда тънките си черни вежди. Излъчваше доволство. — Та снощи били там да пооправят, но мъжът напълно превъртял и прострелял жена си с пушката в главата. В този момент се появило някакво ченге и му видяло сметката.

— Точно неща, по каквито си падаш — отбеляза Дана.

— Възхитително, нали?

— Жалко, че не си бил там да гледаш.

— Така е. Отидох сутринта, но ченгетата бяха отцепили мястото — той сви рамене. — Но труповете сигурно вече са откарани.

— Наистина е сигурно.

— Ама нямаш идея как ми се ще да погледна вътре. Чат ли си? Може още да не са почистили. Представяш ли си само какво остава от човек, получил куршум право в главата, а? Нищо чудно парчета от черепа и мозъка на жената да са още по стените…

— Престани.

— Както и да е. Помислих си, че по-късно мога пак да опитам да вляза. Ако ченгетата са се разкарали. Имаш ли нещо против да ми заемеш фотоапарата си, твоя Полароид?

Дана го погледна втренчено и усети как се изчервява.

— Какво те кара да мислиш, че имам Полароид?

— Просто знам. Е, ще ми го дадеш ли?

— Отрепката му с отрепка. Показал ти е снимките, нали?

— Разбира се. Нали сме съквартиранти.

Устата й пресъхна. Вдигна кафето с трепереща ръка и отпи. Трябваше да се досети, че Джейсън няма да спази обещанието си. На кого ли друг ги е показал? На всички от общежитието? Тя искаше да изгори проклетите снимки, но Джейсън обеща, че няма да ги покаже никому.

Можеше да си представи как Роланд Тъпака им се наслаждава.

— Какво ще кажеш? Ще ми го дадеш ли?

— Ще убия оная отрепка!

Роланд се изхили.

— Ще ми позволиш ли да гледам, докато го правиш?

Роланд едва ли им се бе наслаждавал чак толкова, помисли си тя. Дори може да не са му се сторили интересни, защото не се виждат нито черва, нито изкривени крайници. Освен ако не си ги е представял с болното си въображение. Което беше доста вероятно.

— Ходил ли си при психиатър заради тези твои проблеми? — осведоми се Дана.

— Психиатър ли? При онези, дето се ровят в мозъка? Между другото знаеш ли как го правят? Първо ти продупчват черепа, за да го отделят от мозъка, после…

— Стига.

Роланд млъкна, а тя продължи:

— Какво ти става? Знам, че си съквартирантът на Джейсън, и че сте приятели. И вероятно трябва да се държа мило с теб, сякаш си човешко същество. Но той не е наоколо, така че се престани. Какво ти става, а? Просто съм любопитна. Или си напълно смахнат, в което се съмнявам, или цялата тази мания за кръв и черва е нещо като игра. Но ако е игра, трябвало е да я преодолееш поне преди пет години.

По време на нейния изблик Роланд бе дръпнал лакти от масата и се бе отпуснал назад. Изглеждаше потресен. Дребните му очички бяха широко отворени, а устата — зяпнала.

— Знаеш ли защо се държиш по този начин? — продължаваше Дана. — Аз имам идея. Тя се свежда до следното. Страх те е.

Роланд погледна през рамо, за да се увери, че никой не ги слуша. Наоколо нямаше хора.

— Страх те е, че никой няма дори да забележи съществуването ти, ако не обикаляш наоколо и не се държиш като смахнат. Хората поне те забелязват. Не им харесва това, което виждат, но поне те забелязват. Това — първо. И второ — вкопчил си се за тази кръв и тези черва, защото искаш уж да се надсмееш над онова, което те плаши най-много — смъртта. Подиграваш се на болката и смъртта, защото искаш да си внушиш, че не съществуват. Защото мисълта за тях те ужасява.

Дана спря. Облегна се на стола, скръсти ръце и го загледа втренчено.

— Ти си луда — промърмори той.

— Снощи в онзи ресторант са били убити истински хора — налагаше си да говори спокойно. — Това е било действителността — ако всичко, което ми разказа е така.

— Да…

— Истинско, Роланд, а не като в онези глупави филми, които толкова харесваш. Просто така си си глътнал акъла, че се налага да защитиш крехката си психика като омаловажаваш случилото се.

— Ти си истински Зигмунд Фройд.

— Ако питаш мен, ти си тръгнал натам с пълното съзнание, че ченгетата ще те спрат. Знаел си, че няма да зърнеш труповете или полепналия по стените мозък. Отишъл си там само, за да можеш да се фукаш, че си го направил, и да го включиш към дивашкото си поведение, с което привличаш вниманието върху себе си. Така се опитваш да си внушиш, че то не се е случило, че не е толкова ужасно.

— Не е вярно.

— Слабак такъв. Та теб те е страх от собствената ти сянка.

— Не е вярно. Исках да видя труповете. Не съм виновен, че…

— Ти си страхливец, Роланд. Страхливец.

— Щях да вляза, ако…

— Ако ченгетата не те бяха прогонили. Ха на бас. Да, готова съм да се обзаложа. На сто долара. Представи си само колко тениски и маски можеш да си купиш със сто долара.

Ъгълчето на устата на Роланд се изви в лека усмивка.

— Готова си да се обзаложиш на сто долара, че няма да вляза в ресторанта?

— Напълно.

— Ти си луда.

— Имаш ли сто долара.

Роланд се поколеба.

— Така си и мислех — подигра го Дана.

— Това са бая пари.

— Предлагам ти сделка. Ако загубиш, няма защо да ми плащаш и цент. Просто зарязваш смахнатото си поведение. Спираш да носиш тези тениски и се държиш като човешко същество.

Той се намръщи.

— Не знам. Това значи…

— Готвиш се да се измъкнеш, а?

— Не.

— Договаряме ли се?

— Единственото, което трябва да направя за да спечеля, е да вляза в ресторанта, нали?

— През нощта — уточни Дана.

— Дадено.

— Ще влезеш довечера и ще прекараш цялата нощ. Сам.

Усмивката му започна да изчезва.

— А що се отнася до фотоапарата ми, можеш да го вземеш.

— А ти как ще разбереш, че съм останал там цялата нощ? Искам да кажа, бих могъл да се измъкна. Не, че ще го направя, но…

— Ще бъда отвън в колата си. И кой знае — може от време на време да идвам да проверявам дали си още вътре.

— Приемам облога.

— Ще мина да те взема довечера в девет.

Осма глава

— Е, добре де. Може би сбърках — обади се Хелън.

— А? — недоразбра Алисън.

— От половин час не си погледнала в „Крал Лир“, а седиш вторачена в телефона.

— Мислих си, че може да звънне.

— И аз. Е, може и двете да не сме били прави. Аз си представях, че ще се втурне да се бори, за да те спечели, но…

— Той се бори да не ми обръща внимание.

Силия, излегната на дивана, свали стереослушалките и попита:

— Изпускам ли нещо?

— Алисън започва да се притеснява.

— Тогава му звънни — посъветва Силия.

— Не мога.

— Не може — повтори Хелън. — Поставила е условията си. Следващата стъпка трябва да е на Евън.

Простенвайки, Силия се надигна и седна.

— Нали не възнамеряваш да прекараш целия ден в очакване на обаждането му? — попита тя Алисън. — Трябва да направиш нещо, за да го разкараш от главата си. А и аз искам да изляза.

— Опитай да стигнеш за лекциите в два — предложи Хелън.

— Семинарът е пълна глупост. А и цели три седмици не съм отсъствала от час. Нужна ми е почивка. Особено след вчера.

— Казваше ти, че ще съжаляваш — напомни Хелън. — Защо записа часове за петък следобед?

— Хайде да се поразходим — Силия погледна към Алисън. — Какво ще кажете да отидем до Търговската алея.

Алисън хареса предложението.

— Ще можеш ли да вървиш толкова дълго?

— Малко движение ще ми се отрази добре. Ще се разкърша.

— Какво ще кажеш, Хелън? — попита Алисън. — Искаш ли да дойдеш?

— Тц.

— Хайде де! — подкани я Алисън. — Превръщаш се в отшелничка.

— Днес сутринта имах цели три лекции. Какво общо има това с отшелничеството? — тя се изправи и отиде до прозореца. — А и освен това се кани да вали.

— Кой го е страх от малко дъжд? — не се предаваше Алисън.

— А и ще трябва да се преобличам.

— О, можеш да излезеш и така — обади се и Силия.

Хелън се обърна и се заоглежда, сякаш обмисляше предложението на Силия. Домашната й рокля приличаше на стара покривка — не липсваха дори лекетата. Тя щракна закопчалката, която се бе разтворила под тежките й гърди.

— Ако не свалям шлифера…

— Не се занасяй — сряза я Силия.

— Ще си остана вкъщи.

— Не, хайде! — настояваше Алисън. — Какво? Да прекараш целия следобед затворена вкъщи? Ако не сваляш шлифера, никой няма да знае с какво си облечена отдолу. А и роклята не е чак толкова лоша.

Хелън погледна към Силия.

— Не ми пука. Ходи както искаш. Само хайде да тръгваме.

— След минута съм готова — обади се Алисън.

Докато се отправяше към всекидневната, чу Силия да нарежда:

— По дяволите, поне си сложи гащи. Ако се изтърсиш по задник ще представляваш страхотна гледка.

Отговорът на Хелън, ако имаше такъв, не се чу.

Усмихвайки се, Алисън се заизкачва към таванската си стая. Осветлението беше толкова оскъдно, че не се виждаха стъпалата. Тя се хвана за парапета, докато бързаше нагоре. Стаята й не беше много по-светла от стълбището. Без да пали осветлението, пристъпи към единствения прозорец и погледна навън.

Наистина беше доста мрачно. Определено се задаваше буря, но сигурно ще мине известно време, преди да се развихри.

Най-вероятно ще започне, когато отивам на работа до заведението на Габи, помисли си тя.

Можеше да помоли Евън да я откара. Той на драго сърце…

Сети се и отново почувства празнота.

Какво направих?

Всичко ще е наред, внушаваше си тя. Ако ще къса с мен заради такова нещо, по-добре е да не сме заедно.

Прекоси стаичката и извади синия гащеризон от гардероба. Велурената дреха щеше да е мека и удобна — напълно подходяща за такова време. Да я облече обаче, щеше да е малко по-трудно. Сутринта, преди да отиде на лекции, беше изключила отоплението и в стаята бе хладно.

По най-бързия начин изхлузи тениската през главата си, събу чехлите, свлече джинсите, изрита ги настрани, стъпи в гащеризона и го вдигна. Потрепервайки, напъха ръце в ръкавите. Вдигна ципа до шията. Въздъхна облекчено като усети как студът изчезва.

Бързо обу чифт вълнени чорапи и сложи маратонките. След това взе шушляковото яке от дрешника, грабна чантата и се спусна надолу.

Обута вече в ботуши, Хелън изглеждаше готова да излезе и в ураган.

— Ето ме — обади се Алисън.

— Чакаме те, Силия! — провикна се Хелън някъде из дебрите на шлифера си.

— Търпение — обади се Силия от стаята си. — Инвалид съм. Забравихте ли?

Минаха няколко минути, преди да се появи. Стискаше баретата си със зъби, докато нагласяше презрамката. Беше облякла дебелият пуловер, купен при пътуването в Ирландия. Надолу носеше шалвари с големи джобове, а маншетите бяха натикани в ботушите от змийска кожа.

— Изглеждаш убийствено — похвали я Алисън.

— Почти като убита е по-точно — отвърна Силия и нагласи баретата на главата под дързък ъгъл.

— Къде ти е дъждобранът? — попита Хелън.

— Пончото ми служи за дъждобран. Не ми се занимава с него.

— Ще се намокриш до кости.

— Ако завали, в което се съмнявам, ти поне ще останеш суха и заради трите ни.

Хладен вятър посрещна Алисън, когато отвори вратата. Тя закопча якето. По средата на стълбището се спря и погледна назад. Със здравата си ръка Силия придържаше баретата.

— Ще ти бъде ли достатъчно топло? — попита я Алисън загрижено.

— Разбира се. Това е чиста овча вълна.

— Добре.

Над нея, Хелън вдигна широката периферия на шапката си. Лицето й се появи и тя се усмихна сякаш бе изненадана, че се оказва в компания.

Алисън скочи от третото стъпало. Сгънатите й колена поеха удара.

— Нали не се очаква същото от мен? — проплака Силия. Алисън тръгна назад ухилена като остана с лице към тях.

— Чудесно време — отбеляза тя.

— Внимавай!

Нещо се заби в гръбнака й.

Силия се разсмя.

Извръщайки се бързо, Алисън видя връх на бастун, насочен към корема й. Другият край на бастуна държеше професор Тил с пазарска торба в свободната си ръка. Той прибра бастуна. И трите огледа с вдигнати вежди и сбръчкано чело.

— Поемате, както виждам. Чудесен ден за разходка.

— Бушуващ ден — отвърна Алисън.

Той беше човек, който обичаше алюзиите.

— Внимавайте за опашката на Йори — предупреди ги той.

— Искате ли да ви помогна с торбата? — попита Алисън.

— Благодаря, но не бива да ви бавя за вашата експедиция. Тръгвайте!

Отстъпи от пътечката към приведената от вятъра трева и направи красноречив жест с бастуна.

Алисън се размина с него и се обърна. Силия докосна баретата си с върховете на пръстите, когато мина покрай него.

— Виждал съм те да изглеждаш и по-добре, скъпа.

— Малко пострадах.

— Съжалявам да го чуя.

— Само да можехте да видите онзи тип.

Поклащайки глава, старият професор я потупа нежно по рамото.

— Здравейте — поздрави го Хелън.

— Здравейте.

Той се наведе към нея и й каза нещо, което Алисън не чу. После отиде до стълбището, застана пред страничната врата и облегна бастуна на стената.

Алисън повървя малко, изчака да я настигнат, след което се обърна и попита Хелън:

— Какво ти каза?

— Не знам. Някаква глупост. Той става все по-откачен и по-откачен.

— Но все пак какво каза? — настоя Алисън.

— „Нека да живее албатросът.“ Това пък какво значи?

— Май е искал да ти каже, че харесва екипировката ти.

Стигнаха до тротоара и тя зърна мъж на отсрещната пряка. Беше се привел срещу вятъра и здраво стискаше с ръце към гърдите светлокафявото си сако. Имаше светли коси като Евън. Алисън усети как сърцето й заби по-бързо. Присви очи, за да го разгледа по-добре.

Просто ще трябва да продължат без мен, помисли си тя. Ще ме разберат.

Той се върна при мен. Независимо от ултиматума.

Почти бе престанала да се надява, но Евън явно бе решил да види какво ще стане при новите условия.

Доволна беше, че избра гащеризона. От всичките й дрехи Евън го харесваше най-много. Ципът отпред направо го побъркваше от желание.

Докато го приближаваше, тя разкопча якето и смъкна малко ципа на гащеризона.

Можеше да го заведе вкъщи. Щеше да е топло и уютно и, докато Силия и Хелън се върнат, щяха да са само двамата.

Не беше чак толкова добра идея, помисли си тя. Сама си просеше неприятностите.

От друга страна щеше да е хубаво изпитание. Ако Евън устоеше на изкушението при такива обстоятелства…

Сега беше по-близо.

Вече не приличаше толкова много на Евън.

На ъгъла се обърна. Профилът му бе съвсем друг. Носът — прекалено дълъг. Брадичката — не толкова волева.

— Онзи тип прилича малко на Евън — обади се Силия.

Алисън сви рамене. Чувстваше се измамена и празна.

— Евън може да върви по дяволите — заяви тя.

Топлината на покритата търговска алея беше приятна.

Якето на Алисън беше леко. Не се налагаше да го сваля, но тя съжали Хелън. Горката, сигурно се е сварила в плътния шлифер.

Не я съжалявай, каза си Алисън. Можеше да се облече по-подходящо, ако не я мързеше толкова.

Трите вървяха вляво, малко встрани от струпаните хора. Докато Силия и Хелън зяпаха по витрините Алисън оглеждаше купувачите. Повечето бяха студенти. Един от тях можеше да е Евън.

Пред магазина „Съвременно облекло“ Силия спря и се загледа в манекена до входа.

— Искам да вляза — обяви тя и другите две я последваха.

Хелън свали огромната си шапка. Кръглото й лице бе потно и зачервено.

Разкопча най-горното копче на шлифера.

— Най-добре да спреш дотам — предупреди я Силия. — Ще пуснат алармата за бедствие.

— Я се разкарай — не се стърпя Хелън, но не посегна по-надолу.

Последваха Силия до дъното на магазина, където тя започна да оглежда изложените нощници.

— Не възнамеряваш да си купиш още една, нали? — простена Хелън.

— Така ли смяташ?

— Имаш най-малкото двадесет. А и с темпото, с което сменяш гаджетата си, никой няма шанс да види повече от една.

— Ревнуваш ли?

Хелън само поклати глава.

Силия внимателно оглеждаше колекцията. От време на време изваждаше някоя нощница, обръщаше я отсам-оттам и я връщаше обратно. Тъй като трябваше да се справя само с една ръка, скоро Алисън й се притече на помощ и оставяше отхвърлените нощници обратно на препълнените стойки. Най-накрая Силия като че ли намери нещо, което й хареса. Обърна се към Алисън:

— Как ти се струва?

Нощницата беше без гръб, много къса и от лъскава синя материя. Имаше тънки ширити, с които да се завърже на врата, и дълбоко деколте. Там, където трябваше да са гърдите, чашките бяха от син тюл.

— Не се изненадвам, че точно на такава ще се спреш — обади се Хелън.

— На мен ми харесва — бързо се намеси Алисън и се зачуди дали няма още една.

Ако Евън я видеше в нещо подобно…

Забрави го.

— Аз не бих я купила — обади се отново Хелън.

— Разбира се, че ти няма да я купиш.

С презрително извити устни Хелън посочи тюла.

— Не ти трябва такова нещо. Не говоря за скромност. Ти си далеч от нея.

— Тогава за какво говориш?

— За цвета. Гърдите ти ще изглеждат като болни. Само си представи какъв вид ще имаш със сини гърди и лилави зърна?

Силия вдигна въпросително вежди. Погледна към Алисън.

— Не се бях сетила за това — призна Алисън.

— Погледни дали няма такава в черно — предложи Хелън.

— Добра идея — усмихна се Силия. — Благодаря ти.

— Макар че, ако питате мен, е по-добре да вложите парите си в чипс.

Алисън задържа синята нощница, а Силия продължаваше да търси и намери същия модел в черно.

— Чудесно — възкликна Силия. — Възхитителна е.

Алисън намести закачалката на стойката, отново я свали и пак огледа дрехата. Синьото беше дълбоко, наситено и лъскаво. Опипа плата. Плъзгаше се и галеше ръката й. Зачуди се как ли щеше да се чувства облечена в нея. Никога не бе притежавала подобно нещо. Вдигна очи. Силия и Хелън я гледаха втренчено. Тя се изсмя.

— Сини цици — предупреди отново Хелън.

— Ще го преживея — успокои я Алисън.

Силия се ухили.

— Нещо мъничко, което да ти е под ръка в случай, че Евън се появи отново ли?

— Какво стана с клетвата ти за въздържание? — не се стърпя и Хелън.

— Това няма нищо общо — възрази Алисън.

— Нима?

Излизайки от магазина с покупките, Алисън предложи да носи пакета на Силия.

— Да, отърви я от товара. Такова нещо сигурно тежи цял тон.

— Може би и ти трябва да си купиш? — злорадо подметна Силия.

— Ще си вървим ли? — попита Хелън като се направи, че не е чула последното.

— Но ние едва пристигнахме.

Хелън стисна устни. Над горната устна се забелязваха капчици пот. Сигурно много страда — задушена от плътния шлифер, помисли си Алисън.

— Може би наистина е по-добре да се прибираме — обади се и Алисън.

— За да сме квит — предложи Силия, — нека изчакаме горката Хелън да погледа влюбено сладкишите и да се натъпче с понички. А на теб предлагам да се пъхнеш в книжарницата.

Така ще е справедливо, нали?

— Но една от нас ще се стопи — обърна внимание Алисън.

— Добре съм — възрази Хелън, въпреки че очевидно не отговаряше на истината.

Силия се ухили.

— Помисли си само! Понички, пасти, шоколадови еклери…

— Бих изпила една кока-кола — призна Хелън.

Прекосиха централната част, гъмжаща от хора, и се отправиха към края на алеята при щандовете с храни и напитки.

— Привети — обади се някои зад тях.

И трите се извърнаха.

Алисън видя, че е онова странно хлапе. Макар да не знаеше името му и никога да не бе разговаряла с него, беше го виждала често из университетското градче. Нямаше начин да не го забележи човек със странните му дрехи и с тази разделена на път коса. В момента беше облечен с крещящо на цвят сако и тениска с нарисувана рана, от която се лееха кръв и вътрешности. Държеше пакет с покупка от спортния магазин.

— Ти си Силия Джеймърсън, нали? — попита той. — Гледах те в Стъклената менажерия. Страхотна беше.

— Благодаря — каза Силия.

— Вероятно не ме помниш? — продължи той.

— Ти си приятелят на Джейсън, нали?

Той се ухили и оголи криви зъби.

— Аз съм съквартирантът му, Роланд. Както и да е. Просто исках да знам как си. Да не си претърпяла катастрофа?

— Имах премеждие с велосипеда.

— Боже, съжалявам.

Погледът му се отмести към Алисън и се плъзна по тялото й преди отново да се обърне към Силия:

— Надявам се, че не е нещо сериозно.

— Ще се оправя, благодаря. Как е Джейсън?

— О, добре е. Опитва се да получи роля в пролетното представление. Знам, че се надява и ти да участваш.

— Нямам представа какво ще стане. Прослушванията са следващата седмица, а аз съм доста разнебитена.

— Да, лошо се е получило — той погледна към Алисън. Тя изпита желание да притвори якето си. — Е, аз да вървя. Надявам се скоро да се оправиш.

— Благодаря — рече Силия. — До скоро виждане.

Той си тръгна.

Алисън си даде сметка, че почти не бе дишала по време на разговора, сякаш се страхуваше, че може да прихване заразна болест от този тип.

— Каква напаст! — обади се Хелън.

— Кошмарна напаст — съгласи се и Алисън. — Искам да се мушна под душа.

— Тоя бая ни поогледа — отбеляза Хелън.

Алисън нямаше чувството, че е огледал Хелън, но си замълча.

Силия сви рамене.

— Все пак мило беше от негова страна да се поинтересува как съм.

— Ако си изиграеш правилно козовете, може да извадиш късмет и да те покани да излезете. А и да ти се отдаде възможност да покажеш новата си нощница.

— Не се заяждай.

Хелън ги поведе към щандовете с храни и напитки. Алисън продължаваше да се чувства неловко. Макар да не си приличаха особено, Роланд й напомняше по някакъв начин за Чаровния принц — онзи налудничав, мръсен мъж, когото бе видяла вчера следобед при Габи.

Спряха пред един щанд. Хелън поръча кока-кола и хотдог. Алисън и Силия си взеха само кока-кола. Намериха празна маса и седнаха.

Докато пробиваше пластмасовата капачка със сламката, Алисън се сети как Роланд я изпиваше с поглед.

— Какъв боклук! — промърмори тя.

— Има принос към определението — гаден, мазен и противен.

Силия се ухили.

— Да, но съквартирантът му не е за изхвърляне.

— Той ли игра Посетителя?

— Той.

— Ако е толкова симпатичен — попита Хелън, докато обилно цедеше горчица върху хотдога, — защо не е в списъка ти?

— За Бога, та той е първокурсник!

— Нима ще се оставиш подобна дреболия да те спре?

— Майтапиш се. Никога няма да си го простя, ако се разчуе, че излизам с първокурсник. А и освен това си има гадже.

— Значи, не това, че е първокурсник е от значение, а че друга се е впила в него?

— Я ме остави на мира. Ще я зареже като нищо, само ако го погледна.

Хелън отхапа от хотдога. Горчица се поля по брадичката й. Като я избърса с опакото на ръката си, полушепнешком попита Алисън:

— Не смяташ ли, че скромността краси човека?

— Но тя може и да е права — възпротиви се Алисън.

— Не че смятам да си губя времето с него — обади се Силия. — Както вече казах, той е първокурсник.

Хелън облиза горчицата от ръката си.

— Защо не опиташ да излезеш с него инкогнито? За случая ще си нахлузиш слънчеви очила.

— Трябва да има нещо сбъркано в него — прекъсна ги Алисън, — след като се е сдружил с такъв чешит.

Силия се ухили:

— Не бива да съдиш за човека по съквартирантите му. Та Господи — само виж моите!

Девета глава

Роланд беше сам и чакаше. Щеше му се Джейсън да е тук, а не в Уестън на сватбата на сестра си. Щяха да си поговорят за облога, да се шегуват. Не предвещаваше да е толкова ужасно.

И друго — ако Джейсън беше тук, нищо подобно нямаше да се случи. Дана сигурно не би се държала така.

Кучка.

Винаги го бе презирала и той добре знаеше това. Но никога не бе позволявала да си проличи, както направи днес.

Сигурно е бясна, защото Джейсън замина без нея. Винаги ходеха на кино в петък вечер, а после се отбиваха някъде да се начукат.

Но днес бе различно.

Нямаше да има игрички и закачки с Джейсън, така че — защо да не си го изкара на Роланд?

Пристъпи към прозореца.

Навън валеше адски.

Кола зави по Спринг стрийт, а фаровете й осветиха паркинга. Стомахът на Роланд се сви. Но докато колата приближаваше задния вход на общежитието, той констатира, че не е фолксваген.

Часовникът на бюрото му сочеше девет без петнадесет. Ако Дана не закъснее, щеше да е тук едва след петнадесет минути.

Четиринадесет.

Стомахът му продължаваше да е свит.

Кучка такава. Защо постъпва така с мен?

Да не би да е свързано със снимките? Точно тогава побесня — като осъзна, че ги е виждал.

Навеждайки се над бюрото на Джейсън, Роланд отвори най-долното чекмедже. Повдигна натрупаните списания Пентхаус и Хъслър и извади плика. Отнесе го до своето бюро, седна и запали настолната лампа. Извади от плика десетте снимки и ги разположи на бюрото.

Две бяха преекспонирани.

Следващата, очевидно правена от близко разстояние, докато Полароидът е бил между коленете й, беше неясна. Джейсън трябва да е бил толкова възбуден, че е забравил да нагласи фотоапарата на фокус. Но беше опитал втори път и беше сполучил.

Да, вероятно на Дана никак не й е приятно, че съм ги видял.

Роланд отвори прикрепената към кръста си чантичка и извади сгъваем нож. Отвори го. Докосна лъскавата повърхност на снимката с острия връх.

— Как ти харесва това? — попита той с пресипнал глас.

Прищя му се да забие ножа, но не посмя. Джейсън щеше да се досети, че той го е сторил.

Докосвайки брадичката си с плоската страна на ножа, Роланд продължи да разглежда снимките.

Какво ще стане, ако й ги дам? Тогава може да ме остави на мира.

Ако й го предложа, ще разбере, че ме е страх.

Ще прекарам нощта в шибания ресторант и ще изкарам сто долара. Нищо сложно. А може да се окаже и забавно.

Забавно? Как ли пък не!

Нямаше избор. Ако се откаже, Дана ще разправи на всички какъв страхливец и лъжец е.

Ще измисля начин да й го върна.

Постави снимките обратно в плика.

Дочу приглушеното изсвирване на клаксон и трепна. Изправи се, зърна отражението си в стъклото на прозореца и изгаси лампата. Като се взря в тъмнината навън, различи силуета на фолксвагена костенурка на ъгъла. Беше Дана. На антената се вееше знаменцето.

Роланд отвори стъклената врата и се затича към колата. Беше се привел, сякаш дъждът беше тежък товар. Краката му джапаха в локвите по тротоара. Беше нахлузил тъмно таке и шушляково яке. Притискаше спалния чувал към гърдите си.

Дана се наведе през седалката, за да му отвори вратата.

След като се качи, той пусна спалния чувал между краката си, затвори вратата и свали малката раница от гърба.

— Чудесна нощ за твоето приключение — подметна Дана.

— Така е. Жалко, че няма гръмотевици и светкавици — обади се той. Звучеше напрегнат.

Дана отдалечи колата от ъгъла и пое през паркинга.

— Ще трябва да ми казваш накъде да карам.

— На Спринг стрийт завий надясно. Ще ти покажа къде да отбием.

Тя спря на изхода на паркинга, изчака няколко коли да минат и сви по Спринг стрийт. Валеше силно. Тя се наведе напред, за да вижда по-добре.

Роланд мълчеше.

Обикновено не спираше да говори.

— Страх ли те е? — попита Дана.

— Да, страх ме е. Чистачките ти въобще не струват.

— Разкажи ми по-подробно — настоя Дана.

Вместо да разчистват водата, чистачките я размазваха по предното стъкло и я превръщаха в непроницаемо петно.

— Не излязох тази вечер, за да загина в автомобилна катастрофа.

— Знам. Излезе, за да бъдеш убит в обитаван от дух ресторант.

— Обитаван от дух ли? И теб си те бива.

— Не мислиш ли, че е така? Нали ти ни разказа — на мен и на Джейсън, — че духовете се появяват, когато на някого му светят маслото прекалено бързо?

— Може.

— Ти беше. Връщахме се пеша, след като бяхме гледали посред нощ „Неканените“. Ти твърдеше, че човек се превръща в блуждаещ дух, когато още не знае, че е мъртъв. Душата му или не знам кое точно продължава да мисли, че още е жив. Не помниш ли, че така го обясни?

— Е, това е една от теориите.

— Тези двамата направо са ги помели снощи. Какво по-внезапно? Така че духовете им сигурно блуждаят наоколо, нали?

Роланд не й отговори.

— Фотоапаратът ми е на задната седалка. Може да успееш да ги заснемеш.

— На светофара завий наляво — промърмори той.

Дана погледна в огледалото за обратно виждане. Пътят зад нея беше пуст, затова намали. Отпред се задаваше пикап. Тя примижа от светлината на фаровете му. Той профуча край тях и изпръска вратата и прозореца от нейната страна. Тя направи завоя и пое дълбоко въздух. Пътят напред беше тъмен, ако се изключат няколкото улични лампи. От двете страни имаше къщи. Знаеше, че пътят води извън града, но не можеше да се сети за ресторанта.

— Ти не вярваш в духове — обади се Роланд.

— Но ти вярваш. Или това е само част от преструвката ти?

— Не ме е страх от тях.

— Виждал ли си някога дух?

— Не.

— Още не, а?

— Ако духовете съществуват, те са безобидни. Нищо не могат да ти направят.

— Имаш предвид, че не могат да ти прережат врата или нещо подобно, така ли? — Дана го погледна и се ухили.

— Те не могат да държат нож. Или пък каквото и да било. Те не са материални. Могат само да се появяват.

— И да те превърнат в бродещ маниак.

— Само ако те е страх от тях.

— А теб не те е страх, разбира се.

— Няма причина да ме е страх.

— Кого се опитваш да убедиш?

Роланд не отговори.

— На жената направо й размазали главата, нали така? — не спираше Дана. — Значи ли това, че и духът й ще бъде без глава?

— Не съм сигурен.

— Мислех, че си специалист по въпроса.

Дана видя, че напред няма повече къщи. От двете страни на пътя се ширеше пусто поле, из което тук-таме се забелязваха дървета.

— Къде е това място все пак?

— Почти стигнахме.

— Странно място за ресторант. Толкова настрани…

— Отбивката е след следващия завой. Там трябва да свиеш надясно.

— Не че знам много за тези неща — подхвана отново Дана, — но съм готова да се хвана на бас, че духът на мадамата ще е без глава. Просто така си мисля, нали разбираш?

— По-добре намали.

На върха на хълма, далеч пред тях, се появиха светлини от фарове. Огледалото за обратно виждане й показа, че зад тях няма никой. Тя натисна спирачката, но не виждаше никаква отбивка.

— Накъде?

Роланд посочи с ръка.

Пътят беше тесен, по-скоро приличаше на алея.

Дана намали скоростта и колата едва пълзеше. Докато завиваше, светлината от фаровете огря голяма дървена табела. Опита се да прочете издяланите букви, но дъждът по предното стъкло й попречи. Чистачките, макар че сновяха наляво-надясно, не вършеха работа. Светлината от фаровете се отмести от табелата. Като присви очи, Дана видя продължаващия да се стича дъжд, отблясъците от фаровете на паважа и полето от двете страни на пътя.

— Парите у теб ли са? — попита Роланд.

— В чантата са — ухили се тя. — Макар че никога няма да ги получиш.

— Ще ги получа.

— Бих се изненадала, ако издържиш и десет минути.

— Ще се върнеш на зазоряване, нали?

— Не. И двамата ще сме обратно в града и сгушени в леглата си преди полунощ.

— Искам да кажа — при положение, че не се откажа, което нямам намерение да направя — ти ще се върнеш в зори, нали?

— Само излез.

— Искаш да видиш какво има вътре, нали?

— Ни най-малко.

— О, защо не влезеш?

— Нямам никакво намерение.

Полето отстрани на пътя беше изчезнало и Дана разбра, че са влезли в паркинга. Продължи да кара напред. Отначало не видя ресторанта. Но скоро светлините от фаровете се плъзнаха по стълбите, по верандата и по вратата. Бледата полицейска лента беше привързана между гредите на верандата. На вратата бяха заковани дъски.

Дана спря точно пред стълбите и изгаси светлините.

— Леле, къде изчезна ресторантът?

— Как ще вляза?

Дана се наведе, облегна глава на волана и затършува между краката си. Ръката й опипваше мръсния под, докато намери щангата. Вдигна я и я подаде на Роланд.

— За всичко си помислила, нали? — промърмори той.

Извивайки се на седалката, Дана се изправи на колене и взе фотоапарата от задната седалка.

— Хубаво да снимаш. Особено жената. Така както е без глава. Ще е много впечатляващо.

Роланд прибра апарата в раничката. Навеждайки се, той я метна на гърба си и започна да наглася презрамките. Взе спалния чувал и щангата.

— Какво ще кажеш да светнеш фаровете, докато вляза вътре, а?

— Що не? — светлината прободе тъмнината. — Забавлявай се.

— Ще дойдеш да ме вземеш в зори, нали? — не беше молба.

— Кракът ми няма да стъпи вътре.

— Мисля, че все пак ще влезеш — повтори той и излезе от колата. Застанал под дъжда, се наведе и каза: — Снимките са у мен.

— Дай ми ги — рязко изкомандва Дана.

— Ще ги получиш сутринта. Ако не влезеш, никога вече няма да ги видиш. Но всички останали ще могат да им се насладят.

— Подлец!

Той тръшна вратата. Когато минаваше пред колата, Дана натисна клаксона и той подскочи. Обърна се. Изгледа я свирепо. След това сви устни над кривите си зъби и продължи. Горе на верандата разкъса полицейската лента и спря пред вратата. Започна да откъртва дъските.

Бясна, Дана го наблюдаваше. Сърцето й биеше лудо, въздухът излизаше със свистене през ноздрите й. Представи си за миг как изтичва след Роланд и забива главата му във вратата така, че да загуби съзнание. Бързо го претърсва и взима снимките.

Но не помръдна.

Като знаеше какъв й е късметът, мерзавецът най-вероятно щеше да я чуе как се приближава.

Представи си как Роланд се обръща и разцепва главата й с щангата.

Беше в състояние да го направи.

Той е страхливец и при това — с не особено стабилна психика.

Представи си как издърпва тялото й в ресторанта.

Мислите й започнаха да я плашат.

Роланд отвори вратата. Вдигна спалния чувал от пода, хвърли поглед към Дана и влезе. Вратата се затвори.

Дана изгаси фаровете.

Наведе се през седалката и заключи вратата от другата страна на шофьора.

Посегна към стартера. Възнамеряваше да изключи двигателя, но изведнъж промени решението си, превключи на задна скорост и бавно подкара. Мислеше да си тръгне. Онзи мерзавец си го заслужава. Но ако види, че си е тръгнала, може да изнесе спалния чувал на верандата. А трябва да прекара нощта вътре. Такъв е облогът. Това е наказанието му, че е такъв скапаняк.

И затова, че е гледал снимките.

Те бяха при него сега!

Дана си даде сметка, че вероятно е съвсем близо до края на паркинга и натисна спирачките. Колата спря. Тя вдигна ръчната спирачка и изключи двигателя.

Когато очите й привикнаха с тъмнината, започна да вижда ресторанта. Постройката беше на около петдесет метра пред нея — тъмен силует, широк колкото паркинга.

Изглеждаше зловещо.

А Роланд беше вътре.

Дана се усмихна.

— Наистина ще си прекараш добре — промърмори тя.

Роланд затвори вратата зад себе си. Застана неподвижно и се опита да различи предмети в тъмнината. Нищо не виждаше. Чуваше само ударите на сърцето си, учестеното си дишане и шума от дъжда.

Няма от какво да се страхуваш, насърчи се той.

Тялото му като че ли не беше на същото мнение.

Знаеше какво иска да направи — да пусне спалния чувал, да свали раницата ида намери фенера. Но не можеше да помръдне.

Хайде, направи го.

Уж беше убеден, че всичко ще е наред, но една част от него знаеше с абсолютна сигурност, че в тъмнината наблизо се крие нещо. Знае за неговото присъствие. Чака. И ако направи и най-малкото движение, щеше да дойде при него.

Тихото виене от двигателя на колата на Дана го накара за миг да забрави страха си. Обърна се и отвори вратата, фолксвагенът се отдалечаваше.

Дали си тръгваше?

Отначало тази мисъл го разтревожи, а после го изпълни с облекчение. Ако тя наистина се омете, не се налага да прекара нощта в ресторанта. Може да излезе на верандата. И да е нащрек. Щом тя се върне, отново ще влезе вътре.

Ако се върне.

А ако не се появи сутринта, ще извърви пеша няколкото километра до града и пак ще спечели облога.

Колата обаче не зави. Застана в края на паркинга, където той видя как проблясва червената светлина от натискането на спирачките.

Спря напълно.

Двигателят млъкна.

Надеждите на Роланд се изпариха. Дана нямаше да си тръгне. Само осигуряваше по-голямо разстояние между себе си и ресторанта. Вероятно близостта на постройката я изнервяше.

Известно време продължи да гледа колата, но тя не помръдна.

Като остави вратата отворена, за да може да се измъкне бързо при необходимост, Роланд пусна чувала на пода. Свали раницата и извади фенера. С гръб към вратата той затърси бутона. Появи се силен лъч. Той освети с него отдясно наляво. Сенки заподскачаха и заиграха по стените, но към него не се приближаваше нищо.

Роланд си позволи да си поеме дъх. Искаше сърцето му да не тупти така лудо. Имаше чувството, че от вътрешната страна на гърдите му бие чук.

Затвори вратата и леко се облегна на нея. Долепи колената си едно до друго, за да им попречи да се подгъват. Те обаче започнаха да треперят.

Роланд се опита да не мисли за тях. Насочи лъча на фенера напред и направи няколко крачки, за да успее да погледне зад ъгъла. Стената продължаваше по дясната страна на основната трапезария. Нещо в ъгъла задържа погледа му. Спря да диша, докато не схвана, че вижда подвижна стълба, лампа и прахосмукачка. На пода близо до тях имаше сандъче с инструменти, няколко кутии, бутилки и парцали. Отмести лъча.

Ярък диск в края на стаята го стресна, но се оказа, че е само собственото му отражение в прозореца. Не се изненада, когато светлината попадна върху другите прозорци.

Като се изключат изпочупените предмети в дъното на помещението, трапезарията беше празна. Освети с фенера стената пред себе си и вдясно. На няколко метра от него беше барплотът във формата на буквата Г. Полиците зад него зееха празни. Отпред нямаше високи столчета. Месинговата пръчка за краката опасваше цялата дължина на барплота.

Роланд се извърна леко и прокара лъча по пространството между плота и предната стена на ресторанта. Забеляза ниска масичка. Бутилки и няколко чаши проблеснаха на светлината. До масичката бяха подпрени два сгъваеми стола.

Приклекна, за да освети пода под масичката.

Изправи се. Зад масичката, в далечния край на помещението, имаше ниша. Над нея висеше надпис „Тоалетни“.

Роланд мълчаливо се придвижи напред, така че да може да огледа зад барплота.

Върна се при раницата и извади двете купени следобеда свещи. Отиде до масичката и ги запали. Капна малко от разтопения восък върху масичката и закрепи свещите. Отстъпи назад. Двете пламъчета хвърляха удивително много светлина и осветяваха по-голямата част от помещението, където се намираше.

Донякъде успокоен от светлината, Роланд подмина масичката и продължи напред. Зад бара забеляза люлеещи се врати. Вероятно бяха предназначени да осигуряват достъп на бармана до кухнята.

Кухнята.

Убийствата бяха станали там.

Пространството отгоре и отдолу на люлеещите се врати беше тъмно. Не го освети с фенера. Вместо това тръгна по късия коридор към тоалетните. Месингов надпис на вратата срещу него гласеше „Жени“. Вратата с надпис „Мъже“ беше вдясно.

Трябваше да провери и двете, но само мисълта за това накара коленете му отново да се разтреперят, а сърцето — да забие лудо. Не искаше да отваря тези врати, не искаше да се сблъска с нещото, което се крие там.

Ще бъде по-лошо, ако не погледна, каза си той. Тогава няма да зная. И по-късно може да бъда неприятно изненадан.

Прехвърли фенера в лявата си ръка, избърса потта от челото с дясната и завъртя топката на дамската тоалетна. Тя не помръдна. Опита другата врата. И тя беше заключена.

За момент се зарадва. Нямаше да ги отваря. Изпита голямо облекчение.

Но си даде сметка, че затворените врати не означават безопасност. Вероятно можеха да бъдат отворени отвътре.

Насочи светлината към топката на мъжката тоалетна. В нея имаше процеп за ключ. Няколко пъти бе успявал да влезе в тоалетни, само като вкара и завърти насам-натам остър предмет в ключалката. Отвори кожения калъф на ножа.

Щракна пружината за изхвърляне на острието.

Боже, как шумно го направи!

Който и да беше зад вратата трябва…

Успокой се!

… да го е чул.

Няма никой в проклетата тоалетна.

Роланд се взираше във вратата.

Стори му се, че чу рязко потрепване от вътрешната й страна.

Кожата на гърба му настръхна.

Остави ножа в калъфа и започна да отстъпва.

Светлината на свещите му подейства успокояващо.

Взе последователно сгъваемите столове и ги отнесе до вратите на тоалетните. Поставени с гръб един към друг, те образуваха бариера, която трябва да се прескочи или отмести. Близо до ръбовете на седалката на всеки стол постави по една стъклена чаша. Ако столовете мръднат, чашите щяха да паднат.

Доволен от стореното, Роланд се върна при масичката.

Вдигна една бутилка. Беше почти пълна. Приближи я до свещта и видя, че течността е прозрачна. Обърна бутилката така, че да може да види етикета. Водка.

Чудесно.

Отви пластмасовата запушалка, надигна бутилката и напълни устата си. Отпиваше от течността по малко. Водката одраска гърлото му и опари стомаха. Когато устата му се изпразни, той си пое дълбоко въздух и въздъхна.

Ако изпие достатъчно, може да забрави цялата ситуация, в която се намира.

Но пък ще го направи по-уязвим.

Още една доза и затвори бутилката.

Наведе се над раничката, извади Полароида на Дана и го отвори. Светкавицата беше закрепена към горния край. Изправи се и отново пое дълбоко въздух. Приятно му беше да вдишва, да пълни дробовете си. Те вече не бяха толкова стегнати, колкото преди малко. Дори си даде сметка, че вече не трепери. Главата му бе леко замаяна. Водката ли беше сторила това?

Върна се обратно при масичката и остави апарата. Отново отпи.

След това — пак.

Взе апарата и отиде до далечния край на барплота. Повдигна подвижната част, остави я отворена и влезе зад бара. Спря пред люлеещите се врати. Зад тях беше тъмно.

Кухнята.

— Има ли… — започна той, но втората част от въпроса („… някой вътре?“) не излезе от устата му.

Щеше му се да не се бе обаждал. След като чу гласа си, страхът отново го обзе и нещо стегна гърдите му.

Насочи светлината през горната част на вратите. Лъчът пробягна трепетливо по пода на кухнята.

Надуши кръвта, преди да я види. Мирисът му бе познат, защото бе събрал част от своята кръв в бурканче от майонеза, за да си намаже лицето на празника на Вси Светии и да изплаши момчетата. Кръвта му миришеше точно така — на метал и малко напомняше на железопътни релси.

Светлината попадна върху петната кръв. Имаше ги в изобилие. Почти по целия под. Бяха кафеникави.

Бледи тебеширени кръгове очертаваха мястото, където са били телата.

Всичко започва да става истинско, помисли си той.

По дяволите!

Започваше да става прекалено истинско.

Беше допуснал огромна грешка. Нямаше какво да прави тук. Беше тъпак, набъркал се където не му е работата.

Отмести светлината. Започна да отстъпва. Усети някой да се прокрадва зад гърба му и рязко се извърна. Нямаше никой. Бързо отиде до другата страна на плота.

Хич нямам нужда от това. Няма какво да доказвам. Не ми трябват парите на Дана.

Вече близо до вратата, той клекна и навря фотоапарата в раничката.

Да направи снимки. Как ли пък не.

Изправи се, вдигна раничката в ръка и прокара пръст през примката на спалния чувал.

По дяволите — беше забравил свещите.

С подмятащите се до крака му вързопи бързо отиде до масичката. Докато духаше едната свещ, зърна столовете, които бе поставил да блокират пътя към тоалетните.

Остави ги. Кой го е еня?

Духна и втората свещ. Проследи със светлината на фенера пътя до вратата. Отвори вратата.

Усети нощния вятър с мирис на дъжд върху лицето си.

Загледа се през дъжда към колата на Дана. Различи малкия тъмен силует в края на паркинга. Вятърът брулеше малкото пластмасово знаме, прикрепено към антената.

Бих се изненадала, ако издържиш и десет минути.

Кучка. Никога няма да го остави на мира. Ще го разправи на всички. Ще стана за посмешище.

С ритник Роланд затръшна вратата.

— Оставам! — изкрещя той. — Мамицата му!

Пристъпи по-близо до бара. Разви спалния чувал, свали такето и якето и седна върху меката постеля.

Трябваше да постъпя така още от самото начало.

Нямаше нужда да оглеждам наоколо.

Трябваше да го направя, както го бях замислил.

Бръкна дълбоко в раницата, отмести свещите и апарата и напипа метала.

Белезниците издрънчаха, докато ги вадеше.

Щракна едната халка около лявата си китка, а другата — около пръта за крака под барплота.

Със стиснат под мишница фенер той се прицели по посока на масичката и метна ключето. То се удари в някаква бутилка и тупна на масата.

Не можеше да го стигне.

Ще видим дали ще изляза, помисли си той.

Ще видим кой ще прекара нощта тук.

Десета глава

Почти беше време да си тръгва, а дъждът, който се лееше около заведението на Габи, не показваше никакви признаци за намаляване. Алисън се дръпна от прозореца. Беше доволна, че зае от Хелън екипировката й против дъжд. Ако беше тръгнала с шушляковото си яке, щеше да подгизне.

Не и ако Евън дойде да ме прибере, помисли си тя.

Никакъв шанс.

Кой знае, може да реши да те изненада. В края на краищата се появи снощи, когато не го очакваше.

Алисън се отправи към току-що освободилата се маса. Пусна бакшиша в джоба на престилката и започна да раздига мръсните чинии и чаши.

Ако въобще го е грижа за мен, ще ме прибере, мислеше тя. Навън е направо потоп и ако той не ме вземе с колата, ще трябва да се прибера пеша. Ако дойде и ме спаси, ще си спечели благоразположението ми. Би трябвало да му ясно това.

Избърса масата, пое тежката табла и я понесе към кухнята.

Може и да се появи, помисли си тя. И ако го стори, нищо чудно да го изненадам приятно.

Днес следобед, преди да тръгне от къщи, Алисън сложи четката за зъби и новозакупената нощница в сакчето. После и извади. Нямаше да има нужда от тях, дори ако Евън се появи. В края на краищата не беше променила решението си за секса с него. Глупаво е да се подготвяш за нещо, което няма да се случи.

Но се сети за вечерта миналия петък. Евън дойде в заведението на Габи след филма в „Империал“. Изпи една бира, докато я чакаше да й свърши смяната. След това двамата отидоха в неговия апартамент. Нямаше намерение да остава цялата нощ. Но всичко беше толкова хубаво, че не успя да си наложи да тръгне. Любиха се почти до зори. За пръв път прекара цялата нощ с него.

Ако можеха да имат пак нощ като онази…

Няма, помисли си тя. Прекалено много неща се промениха, но въпреки това отново сложи четката за зъби и нощницата в сакчето. Човек никога не знае. Може някак всичко отново да се оправи, все пак.

Искаше да се оправи.

Докато стоварваше мръсните чинии в кухнята, си представи как Евън идва при нея.

Не мога повече да стоя далеч от теб, щеше да каже той. Опитах се да се отдръпна и да те накажа, но не мога. Доста премислих, Алисън. Да, наистина искам да се любим. Нищо друго не желая, защото това ни кара да станем част един от друг за известно време. В тези мигове ставаме един човек. Но мога да живея и без това, ако се налага. За мен най-важното наистина е да бъда с теб. Щастлив съм, когато гледам очите ти, когато слушам как се смееш, когато държа ръцете ти. И тогава, може би, все пак ще отиде с него в апартамента. Докато той седи на дивана, тя ще се шмугне в спалнята и ще си сложи нощницата…

— Ал!

Сепнато се обърна. Застанал до грила, Габи я гледаше през рамо.

— Изчезвай! И добре да прекараш почивните дни.

— Благодаря. И ти също.

В задната част на кухнята тя извади бакшишите от престилката и ги прехвърли в сакчето. Пребори се с тежкия шлифер на Хелън, нахлузи странната шапка и взе чантата.

— Ще се видим в понеделник — провикна се тя и излезе през люлеещата се врата.

Масата, която току-що бе разчистила, вече не беше празна.

Евън седеше в сепарето.

Ръцете му бяха обгърнали Трейси Морган.

Морган Органът или Морган Голямата Уста, както още я наричаха по неясни досега за Алисън причини.

Алисън усети как вътрешно се сви.

Сякаш усетил присъствието й, Евън погледна към нея. По стъклата на очилата му се забелязваха капки дъжд. Единият край на устата му се изви в нещо като усмивка.

Алисън се устреми към вратата, отвори я с рамо и се гмурна в дъжда.

Погледна през рамо.

През осветения прозорец видя как Евън я наблюдава и продължава да гали кестенявите коси на Трейси.

Единадесета глава

Същия следобед Роланд бе купил белезниците за двадесет и четири долара и петдесет цента от спортния магазин в Търговската алея.

Искаше да ги купи, още когато ги видя за пръв път преди няколко седмици. Докато ги гледаше как блестят на витрината, в главата му се въртяха възбуждащи картини за това, какво би могъл да стори с тях. Не че някога щеше да прави точно така. Достатъчно бе само да притежава белезниците. Както е приятно да притежаваш ножове, макар да не се готвиш да обикаляш улиците с тях и да нападаш жени. Също днес бе купил и сгъваемия нож. Не се бе притеснявал, докато го купува, защото хората непрекъснато купуват ножове за излети с палатки, за риболов, за лов. Но ако не си ченге, за какво са ти белезници? Какво щеше да си помисли продавачът? Беше издайническо, както ако си купиш пакетче презервативи.

Роланд никога не бе купувал презервативи, макар да искаше. Не посмя да купи и белезниците.

До днес.

Когато Дана го предизвика да прекара нощта в ресторанта, веднага се сети за белезниците и си представи как ще му помогнат да спечели облога. Белезниците щяха да гарантират успеха му. Смелостта му, или по-скоро липсата й щеше да е незначителна, след като се захване за неподвижен предмет в ресторанта. Каквото и да стане, той щеше да спечели облога.

Като си мислеше за стоте долара и за репутацията си, той отиде отново в магазина. Усети, че се изчервява, докато разглежда изложените вещи на витрината.

— Мога ли да ви помогна? — попита продавачът.

Роланд не смееше да го погледне в очите.

— Бих искал да видя белезниците.

— Черните или никелираните?

— Никелираните.

Мъжът се наведе, отвори вратичката към витринката и се пресегна. Беше едър, с дълги кафяви коси, които сякаш трябваше да компенсират плешивината на темето. Постави белезниците на тезгяха.

Роланд ги взе. Тежаха доста.

— Първокачествена стомана. Халките издържат на опън до петстотин килограма.

Роланд кимна и дръпна халките. Свързващата верига се опъна.

— Колко струват?

— Двадесет и четири и петдесет. Интересува ли ви калъф за тях?

— Не. Няма нужда.

— Желаете ли нещо друго? Имаме разпродажба на военни ножове. Обикновено струват четиридесет и девет и деветдесет и пет. Много са хубави. Искате ли да ги видите?

Роланд поклати глава.

— Не, благодаря.

— В брой ли ще платите или с кредитна карта?

Това беше всичко. Никакви неудобни въпроси, никакви излишни коментари. Облекчен, Роланд напусна магазина с покупката.

И зърна Силия. Ето едно момиче, върху което би искал да изпробва белезниците. А и върху другото — онова с гащеризона. Представи си как стяга ръцете й с белезници зад гърба и дърпа ципа на гащеризона надолу, чак под кръста.

О, да. И двете си ги биваше. Само да им нахлузи белезниците и те оставаха на неговата милост.

Но не ги беше купил за това. Така и така никога нямаше да посмее да го направи.

Не съм луд, беше си помислил той.

Закупи белезниците само заради баса. С тях нищо не може да му попречи да спечели… Стига само да има достатъчно здрав предмет вътре в ресторанта, за който да ги захване. Няма начин да няма.

Дръжката на врата. Тръба. Все ще има нещо.

Идеята му беше блестяща.

Седнал в тъмнината и вързан към подпората за крака на бара, Роланд откри обаче, че идеята му може и да не е толкова брилянтна. Ами ако нещо стане и той трябва непременно да излезе?

Пожар, например?

Хубаво, че беше духнал свещите.

Няма да избухне пожар, успокояваше се той. Не се тревожи.

Но как да не се тревожи?

Ако Дана например подпали мястото, за да го принуди да излезе и да не спечели облога? Не. Тя не беше чак толкова откачена. Но не беше и малко луда. Сети се какво направи в киното. Той се пресегна през нея да вземе от пуканките, които бяха при Джейсън. Неволно докосна гърдите й и тя изсипа кока-колата в скута му. Или когато отидоха на автокиното и тя го убеди да се скрие в багажника на колата, за да влезе гратис. После придума Джейсън да не го пуска и Роланд прекара заключен повече от час.

Наистина ме мрази, помисли си Роланд. Но чак пък да подпали мястото… Това е прекалено налудничаво дори за Дана.

Може би.

Или пък може направо да си тръгне.

Не. Иска да си получи снимките. Ще дойде за тях.

Но това не означава, че ще ми даде ключа.

Когато ме завари заключен тук, може просто да си вземе снимките и да изчезне. Или нещо по-лошо.

Устата на Роланд пресъхна. Сякаш студена ръка го стисна за стомаха.

Ще бъда зависим изцяло от нейната милост.

Боже, какво ли ще му стори?

Дори не става въпрос дали ще му направи нещо, а по-скоро — какво?

Имаш цяла нощ на разположение, за да го измислиш.

Защо не се сетих, преди да се заключа към шибаната подпора?

Той дръпна лявата си ръка. Стоманата издрънча и халката се впи болезнено в китката му.

Петстотин килограма. Толкова са нужни, за да се счупи веригата между халките, беше казал продавачът.

Роланд опипа пода около себе си. Напипа фенерчето, вдигна го и насочи светлината към масичката. Бутилките проблеснаха. Ключето беше някъде там.

Масичката бе на около три метра вляво.

Придвижи халката на заключената си лява ръка по подпората. Чу се ужасно стържене на метал в метал, което го накара да потрепери. Но все пак се движеше. Като приплъзва халката, ще успее да се приближи до масичката. След което може да се опита с крак да я придърпа към себе си и да вземе ключето.

Заслужава да се опита, помисли си той.

Ами облога?

Няма проблеми.

Роланд се ухили.

Само да се добера до ключето и оставам. Опечена работа.

Напълно опечена. Защото изведнъж си даде сметка, че вече не го е страх толкова от ресторанта. Единствено се плашеше, че на зазоряване Дана ще влезе и ще го завари вързан с белезниците за подпората под барплота.

Ще взема проклетото ключе, реши той.

Отмести се встрани от спалния чувал. Гърбът му се опираше о гладката дървена повърхност под барплота, а лявата му ръка примъкваше заключената халка по подпората с ужасен шум. Шум, който караше зъбите му да изтръпват. Стържене, което опъваше нервите му, сякаш някой прокарва нокът по училищна черна дъска.

Спря да си почине.

Тишината му подейства успокояващо.

Още съвсем малко и…

Роланд долови някакъв звук.

Беше от меко тупване, като че ли върху твърдия дъсчен под падна въже.

Беше дошло… Откъде?

Отдясно.

Светлината на фенерчето бе насочена към масата. Светлинният кръг потрепери.

Заслуша се. Чуваше дъжда и ударите на сърцето си, но нищо друго.

Какво можеше да причини такъв звук?

Змия? Змия, пълзяща по барплота?

Усети как цялата му кожа настръхва.

Как може тук да се вмъкне змия?

По дяволите — та мястото е празно от години. Нищо чудно змията да си живее тук.

Или Дана я е пуснала. В неин стил е. Просто я е купила от зоомагазин.

Кучка!

Дана е купила змията, за да го подплаши да излезе, а Роланд купи белезниците, за да е сигурен, че ще остане вътре.

Ако е купила животното, то е безобидно. Не продават отровни змии. Ами ако продават?

Роланд трябваше да го види — да види какво е и къде е.

Светлината сигурно ще го пропъди, помисли си той.

Започна да прехвърля лъча към другата страна. Възнамеряваше да огледа хубаво пода отдясно. Лъчът мина пред него и се плъзгаше надясно, когато Роланд осъзна, че е зърнал нещо между краката си. Моментално насочи лъча натам.

Роланд изтръпна. Главата му се удари в дървената стена под плота. Урина потече по бедрото му и напълни крачолите на джинсите, докато дърпаше краката си.

Странното същество се оказа доста бързо. Гърчеше се като червей и се насочваше към десния му крак.

Но не беше червей.

Не беше и змия.

Роланд вдигна десния си крак във въздуха, колкото можеше по-далеч от главата му. Стъпи встрани и го ритна с левия крак. С пета го уцели и то полетя назад. Веднага щом тупна на земята, отново се насочи към него.

Имаше слузеста жълтеникава кожа, набраздена с червени и сини кръвоносни съдове. Очите му имаха безжизнен, сив и флегматичен поглед. От главата му или от устата му, когато я разтегна и отвори широко, — заизлизаха всмукващи звуци.

Роланд вдигна и двата си крака, колкото можеше по-високо. Още уринираше. Струята, спирана от джинсите, се връщаше обратно и обливаше гениталиите и задника му. Ритна с десния си крак, но не улучи мекотелото и отново вдигна крайника си високо.

То не се опита да достигне вдигнатия края. Просто продължи напред и ухапа другия му крак, вдясно от слабините.

Гърлото на Роланд се сви и той се приготви да нададе вик от болка и ужас.

Но не усети болка.

Само горещо изтръпване и слаб натиск, които предизвикаха тръпка на удоволствие по цялото му тяло.

Той докосна мекотелото, но не се опита да го отскубне. Вместо това го галеше нежно. Долавяше топлината и силата му. То скоро изчезна в него. А на крачола на Роланд остави отвор колкото монета от двадесет и пет цента.

Също и в крака му.

Раната не притесняваше Роланд.

Той разкопча горното копче на джинсите, свали ципа и се изви на лявата си страна. Плъзна ръка към седалището на панталона. Не носеше слипове. Платът беше подгизнал и той го усещаше с опакото на ръката си. Кожата на задника му също беше мокра.

Съществото се промъкваше в него, точно под кожата му. С ръка, притисната към образуващата се издатина, Роланд усещаше как то се придвижва. Кожата му отново се връщаше на мястото си, след като мекотелото преминеше. Усети го да се насочва към гръбнака му. Изви ръка доколкото можа и го погали през кожата си. После то вече беше прекалено високо, за да може да го докосне.

Постави ръка на врата си точно навреме, за да усети как кожата под дланта му се надига. Малко след това съществото спря да се движи.

Тялото на Роланд силно се разтърси. Усети толкова огромна наслада, че му се искаше да се гърчи и стене от удоволствие.

Дванадесета глава

Близо до вратата на бара на Уоли, Алисън остави на закачалката шлифера и шапката, от които капеше вода. За щастие тоалетните бяха отстрани. Там можеше да свали сервитьорската си униформа, без да се налага да мине през тълпата.

В една от кабинките тя съблече униформата. Свали и пликчетата и сутиена си. Наведе се и извади гащеризона от сакчето. Под него беше нощницата. Видът на синята материя накара всичко в нея — от главата до петите, — да я заболи, сякаш някой я стискаше и извиваше.

Копеле гадно! Копеле!

Забрави го. Нямаш нужда от него.

Тя стъпи в гащеризона, придърпа меката материя нагоре по краката си, мушна ръце в ръкавите и вдигна ципа. След това напъха сутиена, пликчетата и униформата в сакчето и напусна кабинката.

При мивките се наведе напред и се огледа в огледалото. Късите й коси бяха малко сплескани от шапката. Прокара пръсти през тях, разтърси глава и прецени, че изглежда добре. Очите й все още бяха леко зачервени от плача, който му удари, след като напусна заведението на Габи. От вървенето пеша под дъжда обаче бузите й порозовяха.

Гащеризонът беше опънат върху гърдите й. Зърната леко надигаха плата. Зачуди се дали да не сложи отново сутиена. Наистина ли искаше да се появи така в бара?

По дяволите — защо не? Нека има какво да гледат типовете.

А и усещането от допира на мекия топъл плат върху голите й гърди беше много приятно.

Потрепери, докато сваляше ципа. В огледалото видя бледата кожа под гръдната си кост да се надига и спада в ритъм с ударите на сърцето.

Взря се в очите си.

Наистина ли ще го направиш, питаше се тя.

Точно така. Тази игра може да се играе от двама.

Това е лудост.

Не, не е. Щом Евън не ме иска, някой друг ще ме поиска. Така му се пада на копелето.

Но ципът наистина беше прекалено смъкнат. Ако й се наложи да се наведе, всички наоколо ще видят прелестите й. Преди да метне сакчето през рамо и да излезе от помещението, го вдигна няколко сантиметра.

Както обикновено при Уоли беше препълнено и шумно. Студентите идваха да пият тук и затова тя познаваше повечето редовни клиенти. Поздрави няколко приятели, докато си пробиваше път към бара. Някои я попитаха къде е Евън и тя отговори „Зает е“. Това донякъде си беше самата истина.

Опита се да избегне Джоан Пенсън, която точно се отдалечаваше от бара с кана наливна бира. Джоан обаче я видя и се ухили.

— Здрасти. Как си?

— Горе-долу.

— Къде е любимият?

— Страх го е да излиза в дъжда. Виждала ли си Силия?

— Разминахте се. Пое нанякъде с Дани Гард и още един. Хайде. Ще се видим — каза Джоан, преди да се разделят.

Алисън се нареди зад някакъв мъж, който чакаше да поръча.

Даде си сметка, че бе очаквала Силия да е тук. Подкрепата на приятелката й щеше да й е добре дошла. От друга страна си представяше реакцията на Силия. „Не щеш да го правиш, момиче. Не си такава. Знам, че те боли, но нищо няма да промениш като се предложиш на първия, който ти се усмихне. Повярвай ми — ще съжаляваш!“

И какво, ако съжалявам?

Просто искаш да му го върнеш, помисли си тя. Падаш до неговото равнище.

Може би най-добре е да изпия една-две бири и да си вървя вкъщи.

Кого се опитваш да метнеш?

Добре де. Ще видим какво ще излезе. Някакви възражения?

Мъжът пред нея се отмести. Беше ред на Алисън.

— Халба бира. Не. По-добре — кана.

Постави сакчето си на тезгяха и изрови портмонето от чантата, докато изпълняваха поръчката й. Плати, нахлузи дръжката на сакчето през врата, за да са свободни ръцете й, взе каната и заскрежената халба и се обърна.

Придвижването през тълпата бе истинско изпитание. Алисън кимаше, усмихваше се, казваше „Здрасти“ на хора, които познаваше, и „Извинявайте“ на непознати, промушваше се между тях, стараеше се да не разлее техните или своето питиета и накрая намери свободна маса в предната част на заведението. Беше малка кръгла маса е два стола. Тя остави нещата си и седна с лице към тълпата.

Едва напълни халбата и отпи, когато забеляза нервно усмихнат мъж да се насочва към нея.

Е, не ми отне много време, помисли си тя.

Сърцето й заби по-бързо, докато той се приближаваше. Беше го виждала из университетското градче, но не знаеше името му. Беше висок и слаб, с момчешко лице и едва забележими мустачки.

За да не си личи, че проявява интерес, Алисън сведе поглед към чашата си.

Не съм сигурна дали искам да го направя, помисли си тя.

— Извинявай… — започна той.

Тя го погледна. Усмихна се и го поздрави:

— Здравей.

Той потупа свободния стол.

— Седи ли някой тук?

Тя поклати глава.

— Мога ли да го взема?

Чувствайки се доста глупаво, тя кимна.

— Благодаря — каза той.

Алисън го наблюдаваше как отнася стола до близката маса, където се настани сред приятелите си. Знаеше, че се е изчервила.

— Чудесно — промърмори тя.

Единственото, което той искаше, бе проклетият стол.

А сега, като останах без него, ако някой се излъже да дойде все пак, няма да има къде да седне.

Най-добре е да се омитам оттук.

Не мога да оставя толкова бира.

Дай каната на някой. Направи подарък.

Излей я на главата на този глупак.

Вместо това тя изпи съдържанието на халбата, напълни я отново и се предупреди да не се налива. Цялата работа и така и така не е кой знае колко сигурна, та остава и да се напия, помисли си тя. Карай по-спокойно.

Бавно отпи.

В далечния край на салона, от другата страна на дансинга, от тавана висеше огромен телевизионен екран. Показваше музикални видеоклипове. Звукът бе толкова висок, че ако си близо до високоговорителите, може да те подлуди.

Шумът като че ли никога не пречеше на Евън. Нея я влудяваше, но тя търпеше, и то неведнъж, само и само той да е щастлив. Той обичаше да я гледа как танцува — все я гледаше, сякаш искаше да се пресегне и да разкъса дрехите й.

Защо, по дяволите, мисля за него?

Ами ако цъфне тук?

Алисън погледна към входа.

Какво ще стане, ако се появи с Морган, унищожителката на органи, и ме завари да седя тук сама като кукувица? Чудничко щеше да се получи, няма що.

Ето още една причина да се маха.

Тя отново напълни халбата.

По-добре да се успокои.

Алисън погледна отново към видеоекрана. Плешива жена, препасана през кръста и гърдите с леопардова кожа, се извиваше и гърчеше под звуците на музиката. Кожата й беше блестящо синя (същият цвят като нощницата ми, помисли си Алисън. Онази нощница, в която лекето Евън никога няма да ме види.). Около крака на виещата се „синя“ жена имаше змия. Главата на влечугото изчезна зад бедрото й и се появи отново при слабините. Змията се плъзна по-нагоре като опашката й се придвижваше по бедрото, а дебелото й тяло се търкаше в леопардовата кожа. Жената очевидно потреперваше от страст.

Господи, помисли си Алисън.

Тя отпи от бирата, без да може да откъсне поглед от екрана.

Змията продължи да се вие по голото тяло на жената и се качваше все по-нагоре и по-нагоре. Главата се появи под мишницата на жената. Влечугото бавно се придвижи по гърдите на танцьорката. Опашката все още се плъзгаше по лявата гърда, когато главата на животното се появи до шията на жената. Танцьорката се огъваше и триеше с ръце корема си (вместо там, където наистина би искала — ала продуцентите очевидно се страхуваха от прекаляване, — помисли си Алисън). После извърна глава и поднесе на змията издадените си напред устни.

— Извинявай.

Алисън подскочи.

Млад мъж стоеше пред масата й. Изненада се, че не го бе забелязала да се приближава.

— Съжалявам, ако те стреснах.

— Няма нищо.

— Страхотен клип, нали?

Тя усети как се изчервява. Устата й пресъхна. Отпи от бирата.

— Малко са попрекалили — тихо рече тя.

— С някого ли си?

— Не.

— Може ли да се присъединя към теб?

Алисън не го беше виждала. Изглеждаше по-зрял от повечето студенти и по-добре облечен — с панталони и бял пуловер. Вместо бира държеше коктейл — вероятно мартини.

Реши, че е студент по право.

— Някакъв тип отмъкна другия стол — обясни тя.

— Няма проблеми — отвърна той и се отправи нанякъде.

След малко се върна със стол и се настани срещу нея на масата.

— Аз съм Ник Уинстън — представи се той и й подаде ръка.

— Алисън Сандърс — пое тя ръката му. — Право ли учиш?

— Как позна?

— Приличаш на такъв.

— Искаш да кажеш, че изглеждам стар? — попита той ухилен.

Предпочитам по-възрастните мъже, помисли си тя. Но не го каза на глас.

— Просто си по-различен от нас, останалите.

— Ти да не учиш психология?

— Защо смяташ така?

— Приличаш на такава.

— Искаш да кажеш, че съм невротичка ли?

— Не, просто си с поглед навътре.

— Не, не съм с поглед навътре. Само дето съм депресирана.

— И какво, ако мога да запитам, кара една красива и очевидно интелигентна млада жена да е депресирана?

— „Виждам се мъртва в дъжда.“

— Аха, значи студентка по английска литература.

Тя се усмихна.

— Позна.

— Наистина ли…

— Какво?

— … се виждаш мъртва в дъжда?

— Не. Но ми се дощя да кажа нещо от Хемингуей.

— Не намираш ли, че светоусещането му е малко инфантилно?

Усети как чувствата й към Ник Уинстън леко охладняват.

— Какво искаш да кажеш с това „инфантилно“?

— Е, по-специално образите на героините му. Напомнят малко на фантазиите на подрастващите. Мария, например.

— Много ми допада сцената със спалния чувал.

Ник вдигна вежди въпросително.

— Нима?

Алисън усети, че отново се изчервява.

— Искам да кажа, че според мен е романтична.

— Може и да е романтична, но определено е идеализирана до нелепост. Любила ли си се някога в спален чувал?

— Може и да съм.

— Аха, сега се правим на свенливи.

Алисън вдигна рамене и отпи. Когато отново погледна към Ник, той се взираше в очите й.

Всичко определено напредваше много бързо, помисли си тя. В какво, по дяволите, се забърквам?

— Ако наистина си го правила, то аз съм сигурен, че си открила всички неудобства. Земята е твърда и целият акт едва се издържа.

Въобще не е така, помисли си тя. Но това си е моя работа, Ник.

— Според мен огромното легло е идеалното място за такива срещи. Не смяташ ли, че съм прав?

— Мислех, че обсъждаме Хемингуей.

— Точно това правим. Обяснявам моята теория — защо сцената със спалния чувал в „За кого бие камбаната“ представлява фалшива, идеализирана…

— На мен ми харесва.

Ъгълчетата на устните на Ник се извиха в усмивка.

— Не мисля, че ще е особено приятно по време на буря.

— Ако имаш палатка…

— За съжаление нямам нито палатка, нито спален чувал. Имам обаче кола, която може да ни закара до уютния ми апартамент.

— Където, без съмнение, разполагаш с огромно легло.

Той вдигна чашата и над ръба й се загледа в Алисън. Тя схвана, че погледът вероятно е добре отрепетиран. Като остави питието си, той се наведе напред. Подпря се с ръце на масата и продължи да се взира в Алисън.

— Да, наистина разполагам с огромно легло. Но дали ще го използваме или не, зависи само от теб.

— Благодаря.

— Давам си сметка, че току-що сме се запознали и бих разбрал известна неохота от твоя страна да се впуснем веднага… в интимничене. Определено не желая да упражнявам никакъв натиск върху теб.

— Не знам, Ник.

Не знаеш ли, попита се тя. Не е ли това точно, което търсиш?

Може да е, а може и да не е.

— Да отидем у дома. Ще изпием по едно-две питиета, за да прогоним студа. Ще послушаме хубава музика. Нищо друго, освен ако ти не настояваш.

— Разбирам. Ще се държиш като истински джентълмен.

Той сви рамене с подчертана театралност.

— Разбира се. Щом това е, което желаеш.

— Не съм казала такова нещо.

— Не, но очевидно имаш някакви задръжки.

— Нямам навика да се втурвам в апартамента на някой мъж, след като съм приказвала с него пет минути.

— Аз пък нямам навика да каня след пет минути — той отново отпи от коктейла си, постави чашата на масата и се взря в очите й. — Ако трябва да съм напълно откровен, Алисън, нещо в теб… е специално. Усетих го в момента, когато те видях да седиш…

— Зяпнала по онзи еротичен видеоклип — добави тя.

— Не това имам предвид. Просто, когато те видях, изпитах чувството, че не сме непознати, че те знам от дълго време.

Съмнявам се, помисли си тя.

Фразата можеше да прозвучи и убедително, ако не беше толкова изтъркана.

Изтъркана или не, но ако говореше откровено?

— Искам да те опозная по-добре — продължи той.

— Не з…

— По едно питие. Това ще е всичко. Ще послушаме музика, ще поговорим. Ще се опознаем. Какво ще загубиш?

Да, наистина — какво? Тук той имаше право.

— Ако те е страх, че ще те нападна, или… — той поклати глава, усмихвайки се на подобна нелепа мисъл.

— Не е това — обади се тя.

— Какво тогава?

— Не знам.

— Нека опитаме тогава. Нищо не ни пречи.

— Дай ми малко време да помисля. Междувременно трябва да отида до тоалетната. Ей сега ще се върна.

Да не вярваш, добави тя наум.

Стана от масата като взе сакчето със себе си. За жалост наистина трябваше да използва тоалетната. Прибирането вкъщи пеша щеше да й отнеме най-малко петнадесет минути. След толкова бира нямаше да издържи, без да се пръсне.

Втурна се към тоалетната. Гащеризонът доста затрудняваше нещата, но накрая все пак успя.

Пристъпи към една от мивките. Бавно изми ръцете си.

Би могла да отиде с него, помисли си тя. Нали затова дойде тук тази вечер?

Сърцето й биеше така силно, че чак гърдите я заболяха.

Откажи се. Грабвай дъждобрана и се измъкни.

В огледалото над мивката забеляза, че очите й са широко отворени, а погледът — тревожен.

Избърза ръцете си с хартиена кърпа и се насочи към вратата. Отвори я.

Ник стоеше до закачалката. Беше нахлузил прозрачен дъждобран и шапка за тенис. Усмихна се, когато я видя.

— Готова ли си?

Божичко!

Кимвайки, тя свали дрехите на Хелън от закачалката. Ник й помогна да облече тежкия шлифер. Тя нахлупи и шапката. Ник задържа вратата отворена и тя пристъпи навън. Продължаваше да вали силно.

Ник я хвана за ръка.

Прекосиха паркинга. Ники помагаше да заобикаля локвите.

Стигнаха до колата. Той я заведе до страната на пътника и пусна ръката й, едва когато се захвана с отключването на вратата.

— Ник — започна тя.

— Да — обади се той, без дори да я погледне.

— Май няма да стане.

— Какво? — той заряза вратата. Извърна се й я изгледа намръщено. — Какво каза? — опита се да надвика шумовете на бурята.

— Няма да дойда в апартамента ти. Поне не тази вечер. Благодаря ти, че ме покани все пак. Съжалявам.

— С кола ли си?

— Какво?

— С кола ли си? Как дойде тук?

— Не.

— Влизай тогава. Ще те закарам.

— Казах ти, че…

— Чух, чух. Ще те закарам до вас. Не можеш да се прибереш пеша в такова време.

Извърна се, наведе се, отвори вратата и й направи път да се качи.

Алисън се колебаеше.

— Или влизай, или не. Както решиш.

— Добре. Благодаря.

Тя влезе и Ник затвори вратата. Свали си шапката и разкопча шлифера.

Какво щеше да стане сега, зачуди се Алисън.

Ник се настани зад волана и запали двигателя. Погледна към нея в тъмнината.

— Отдавна никой не ме беше отхвърлял.

Звучеше развеселен, а не сърдит.

— Съжалявам. Просто кофти вечер.

— Моя си е вината — заяви той. — Спрях се на теб, макар да си личеше, че няма да си склонна, но все пак настоях. Трябваше да се откажа. Сега разбирам, че трябваше да постъпя така — той включи фаровете и чистачките и подкара назад. — Е, предполагам, че мога да хвърля и част от вината върху обстоятелствата. Жените обичат да въртят игрички. Правят се, че не искат нищо, а всъщност искат точно това — караше бавно към пътя. — Очевидно изпитват странна наслада да наблюдават как мъжете се борят да спечелят благосклонността им.

— Предполагам, че и това се случва — обади се Алисън. — Аз самата съм го правила. Но невинаги е игра. Понякога просто не знаеш какво искаш.

Ник я погледна.

— Ти така ли се чувстваше тази вечер?

— До голяма степен.

В края на паркинга той спря.

— Накъде да карам?

— Надясно.

Изчака някаква кола да мине и излезе на пътя.

— Искаш да кажеш, че ако се бях държал по друг начин, можеше ида успея?

Алисън се усмихна.

— Може би.

— Трябваше да се направя на недостъпен.

— Може би.

— По дяволите! — възнегодува той. — Все се престаравам.

Алисън откри, че го харесва все повече и повече. Когато не позираше, сякаш ставаше друг човек.

— Да се надяваме, че следващият път ще се справиш по-добре.

Той въздъхна.

— На следващия ъгъл завий наляво.

Той кимна. След завоя обобщи:

— Все пак доволен съм, че се запознахме. Нищо, че оплесках нещата.

— Не си виновен ти. Причината е в мен.

— Не. Ти си страхотна. Бог ми е свидетел, че по начина, по който се държах, самият аз нямаше да тръгна със себе си.

— Остави ме тук — обади се тя.

Той сви колата към бордюра, спря и дръпна ръчната спирачка. Наведе се напред и се загледа през прозореца от нейната страна.

— В тази къща ли живееш?

— На горния етаж. С две съквартирантки. Благодаря ти, че ме докара.

— Няма защо. Доволен съм, че… че си поговорихме. Бог знае защо, но сега ми е по-добре.

— И на мен.

Алисън се наведе към него и сложи ръка зад врата му. Главата му бе като неясно петно в тъмнината, което се приближаваше към нея. Нежно докосна с устни неговите, след което се отдръпна и прошепна:

— Ще се видим някога. Бива ли?

— Бива.

— Има ли те в студентския справочник? — попита тя.

— Да.

— И мен. Ти ли ще звъннеш?

— Непременно.

После Алисън слезе от колата и закрачи в дъжда. Знаеше, че за малко не отиде с него. Беше доволна, че не го стори. Чувстваше се самотна и обидена, но силна. Беше загубила Евън. А може би тази вечер бе спечелила приятел? Но това нямаше значение. Важното бе, че бе спечелила пред самата себе си.

Щеше да е приятно да влезе вътре в къщата, където е светло и сухо.

Тринадесета глава

Дана, свита на задната седалка на фолксвагена, отново се събуди. Този път беше изтръпнала дясната й ръка. Преди това същото се случи с крака, дупето, стъпалото й. Нямаше значение каква поза заема — една или друга част от тялото й не се оросяваше.

В момента лежеше настрани, със сгънати колена и използваше дясната си ръка за възглавница. Въобще не я чувстваше. С известно усилие успя да седне. Разтърси ръката си като направи гримаса, докато изтръпването премина в болезнено щипане. То като че ли бе предизвикано от хиляди забиващи се иглички. Но скоро изчезна и ръката й почти си възвърна нормалното състояние.

Посегна към пода и вдигна пътния часовник. Натисна копчето, за да освети циферблата. Дигиталните цифри показваха 2:46.

Алармата беше нагласена за 3:00.

Нямаше да има нужда да я буди алармата.

Когато я нагласяваше, не подозираше, че ще се буди всеки петнадесет-двадесет минути.

Натисна лостчето, за да изключи алармата, и постави часовника отново на пода.

Продължаващият силен дъжд барабанеше безспирно по покрива на колата. Очевидно скоро нямаше да престане.

Най-добре сега да го направя, подкани се тя.

Потрепери.

Ще е възхитително, помисли си тя.

Не й се излизаше в дъжда. Но предоставилата се възможност не беше за изпускане, а и си бе дала толкова много труд. Няма да се остави малко дъжд да я изплаши.

Ще подгизна.

Но ще изкарам акъла на Роланд.

Освен това той беше издържал дотук. Ако не го обезпокои, може да изкара до сутринта.

Дана не искаше да изгуби облога.

Не я беше грижа за парите, но искаше да унижи и унищожи Роланд. Ако не побегне ужасен от ресторанта…

Ще го направя.

Тя навлече гумираното пончо, вдигна качулката на главата и излезе от колата. Бързо затвори вратата зад себе си.

Дъждът трополеше по гумираното пончо. Тя застана пред колата и отвори багажника. Мушна отвертката и плетената шапка в джоба и притисна трикилограмовия пакет към корема си под пончото, за да го запази сух. След това затвори багажника и се отправи към ресторанта.

Ако Роланд гледа през прозореца, ще се проваля, мина й през ума.

Но не й се струваше вероятно. Ако е още буден по това време, сигурно се крие в някой килер — и си е глътнал езика от страх.

Но не подозира колко по-уплашен ще бъде само след няколко минути.

Дана прекоси паркинга напряко.

Беше доволна от себе си. Постара се да му бъде ясно, че се ужасява от ресторанта. Направи го така, че Роланд да не заподозре какъв номер ще му скрои.

В ъгъла на паркинга тя направи две-три крачки през високата трева и се озова до стената на ресторанта. Тревата беше мокра. Гуменките й се напълниха с вода, а крачолите се навлажниха.

Придвижваше се близо до стената към задната част на постройката като се навеждаше, когато минаваше край прозорец.

От тази страна на ресторанта нямаше врати. От другата страна тя най-после откри една. В горната половина имаше четири остъклени секции.

Дана се изкачи по дървените стълби и притисна лице към едно от стъклата. Вътре беше тъмно. Много по-тъмно отколкото навън, но по пода се забелязваха сиви петна от светлината, която идваше от прозорците.

Знаеше, че гледа в кухнята. Тук бяха станали убийствата.

Не виждаше Роланд наоколо.

Кухнята надали ще е мястото, където би решил да прекара нощта. Където и да е, но не и в кухнята.

Дана постави пакета между краката си. Опита топката на вратата. Не се завъртя. Тя вкара отвертката в процепа между вратата и рамката — точно срещу топката.

Разшири процепа. Разхвърчаха се трески. Продължи да дълбае и натиска. Най-накрая езичето поддаде и тя внимателно отвори вратата.

Вдигна пакета и влезе в кухнята. След като затвори вратата, вече по-приглушено долавяше шумовете на бурята. Не усещаше и свежия въздух. Вместо това улови тежък, неприятен мирис.

Застанала неподвижно, тя се заслуша. Чуваше водата, която се стичаше от пончото й върху пода, и ударите на сърцето си.

Роланд не можеше да ги чуе.

Очевидно той не беше в кухнята. Дъждът, който трополеше по покрива, щеше да заглуши всякакви звуци, които Дана щеше да направи.

Стига да е достатъчно предпазлива.

Много бавно издърпа пончото през главата си. Гумираната материя изшумоля. Тя бавно пусна дрехата на пода.

Заслуша се.

След това забалансира на един крак, докато свали гуменките и чорапите си.

Даде си сметка, че скърца със зъби и трепери.

От вълнение, не от страх.

Горкият Роланд. Щеше да му спре сърцето.

Боже, какво го чакаше.

Дана разкопча копчето на джинсите и смъкна ципа. Като вмъкна палци под ластика на пликчетата, тя смъкна и двете дрехи едновременно. Съблече и тениската.

Пое си дълбоко въздух.

Това ще е голяма награда за теб, Роланд, приятелю. Щом искаш да видиш момичето, ще го видиш. Този път истинското, а не — на шибаните фотографии.

Надявам се, че ще ти хареса.

Дана клекна и разтвори пакета. Загреба с шепа от брашното. Намаза кожата си от рамо до рамо. Прашинки от него се посипаха по гърдите й. Докато покриваше с брашно лявата си ръка, забеляза, че е настръхнала. Загреба с другата ръка и започна да разнася праха по дясната. После гребна с две шепи и започна да размазва брашно върху гърдите и корема. Зърната й бяха твърди. Като ги докосна, усети как по тялото й се разлива топлина. Втри брашно и по бедрата. Усети настръхналата си кожа под тънкия слой прах, както и мазната влажност, когато го нанесе между краката си. Отново напълни ръце и покри ходилата, глезените и коленете.

Изправи се. От раменете до краката беше бяла с изключение на отделни места, където слоят брашно бе изтънял докато стоеше клекнала. Взе още от белия прах и го нанесе върху бедрата и корема си. Изпразни ръцете си като втри последното брашно между гърдите си.

Отново погледна надолу, за да види как изглежда.

Като истински призрак.

Роланд няма да знае дали да се възбуди или да припадне.

Подът около краката й беше побелял.

Дана потърка длани, за да изтърси полепналото по тях брашно. Те останаха бели. Посегна назад и изтри ръце в дупето си. Така като че ли успя да изчисти ръцете си.

Обърна се към купчината с дрехи и се пресегна, за да не ги посипе с брашно. Издърпа плетената шапка от джоба на джинсите. Шапката бе тъмносиня, но в тъмнината изглеждаше черна. Като се стараеше да не изцапа шапката, тя затърси прорезите за очите, които направи следобед. Откри ги, нахлузи шапката и я смъкна до врата като подпъхна косите си вътре.

На Дана й се искаше да види как изглежда. Е, може би утре вечер. Ще повтори номера, но вече в стаята на Джейсън. Той имаше голямо огледало. Или да го накара той да покрие тялото й с брашно? А тя ще направи същото с него. И после ще се любят.

Имаше само един проблем. Джейсън може и да не е особено щастлив, че се е явила чисто гола пред Роланд.

Ще мърмори, копелето. Но нали тъкмо той е показал снимките на Роланд?

Дана си пое въздух през вълнената шапка.

Време е да започва и да поднесе на Роланд най-голямата изненада през живота му.

Тръгна да прекосява кухнята. След няколко крачки единият й крак попадна на нещо лепкаво като незасъхнала докрай боя.

Сбръчка нос.

Не бяха ли почистили мръсотията от снощи?

Тя мина малко встрани, но кракът й издаваше слаби жвакащи звуци всеки път, когато го вдигнеше от линолеума.

С гръб към прозореца на кухнята тя не виждаше добре какво има напред.

Все едно, че играе на Сляпа баба.

С протегнати напред ръце най-после напипа стена. Бавно затърси и намери врата. Когато я отвори, усети студен полъх да обгръща тялото й. Нещо не беше наред. Тя се хвана за рамката на вратата, прокара десния си крак напред и разбра, че подът свършва.

Стълби?

Може би стълбище надолу към избата за вино или към нещо друго?

Роланд вероятно е там.

Няма начин.

Дана затвори вратата и продължи да следва стената. Скоро попадна на втора каса. Продължи да опипва и усети дървената повърхност. Сякаш бе направена от отделни летви. Нещо като жалузи.

Застана пред вратата и лекичко я бутна. Пантите тихо изскърцаха.

Това беше добре. Нека Роланд да чуе. Ще има за какво да мисли.

Задържа вратата отворена, за да мине. Блъсна нещо, което изскърца и след това изчезна — само за да се появи отново и да я удари от подмишниците до бедрата. Въпреки че не виждаше нищо, разбра какво е станало. Беше попаднала на двойна врата, която се отваря в двете посоки, и бе отворила само едната половина.

Този път Роланд трябва да я е чул.

Дали да не го стресне още малко?

Помисли си да постене малко, все едно е измъчван дух. Но може би духовете не стенат? Ами ако се досети кой е?

Дана мина през вратата като придържаше крилата й, докато се затворят. Застана неподвижно.

Помещението беше голямо.

Роланд сигурно е тук. Може в момента да я вижда. И да се е сковал от ужас.

Най-вероятно.

Сърцето на Дана биеше лудо. Тръпки на вълнение разтърсваха тялото й. Капки пот потекоха от подмишниците и я погъделичкаха.

През няколкото прозореца по трите стени нахлуваше неясна сива светлина, но огромни части от помещението бяха тъмни.

Дана погледна надолу през мъхестите отвори на шапката. Брашното придаваше на кожата й сив оттенък, а не я правеше искрящо бяла, както бе искала. Но не беше съвсем лошо. А може би така беше по-добре. Достатъчно бе ярка, за да бъде забелязана, но образът да е неясен.

Онова, което не можеш да видиш отчетливо, плаши най-силно.

Каква ли е походката на духовете, зачуди се тя. Или може би не вървяха? Във филмите те обикновено се рееха из въздуха. Но зомбитата някак си залитаха с протегнати встрани ръце.

Дана вдигна ръце, сякаш посягаше към следващата си жертва, и с големи, сковани крачки тръгна към средата на помещението.

По дяволите! Не беше докарала походката на зомби, а на Франкенщайн.

Франкенщайн е ученият, глупачко, а не чудовището.

Прав си, Роланд.

Тя се отказа от наперената походка и пристъпи с бавни залитащи крачки.

Идеално.

Къде, по дяволите, се криеш Роланд? Ако си прекалено изплашен да крещиш, поне издай някакви сепнати или хленчещи звуци.

Да не клечиш в някой ъгъл и да напълниш гащите?

Дана бавно се обърна и опита да открие сгушената му фигура в сивите места около прозорците или в тъмнината до тях.

Накрая реши, че не е там. Дори аз да не го виждам, той вече трябва да ме е забелязал. И щеше да е направил нещо — да извика или да побегне.

Дана се обърна към предната част на ресторанта. След като за миг свали ръце, за да избърше стичащата се от подмишниците пот, отново ги вдигна и пак тръгна.

Напред и вляво имаше чупка. Дана зърна неясно очертание. Изглеждаше като плот на бар.

Той вероятно се крие отзад.

Направи няколко крачки натам, но спря от обзелата я възбуда.

Спалният чувал на Роланд.

Убежището му.

Едно от пухкавите краища едва се забелязваше на светлината от прозореца.

Аз не го виждам, но той ме вижда. Ако гледа насам. Ако е буден.

В продължение на няколко секунди Дана не успя да си наложи да помръдне. Стоеше трепереща и без дъх. Имаше чувството, че краката й ще се подкосят.

Ще се получи много добре, помисли си тя. Това ще го довърши. Скапанякът ще съжали, че се е родил.

Продължавай, насърчи се тя.

Тя залитна по посока на спалния чувал. Усещаше краката си размекнати, но я държаха. Изстена тихо.

Така ще привлече вниманието му.

Когато престана да стене, го чу.

Дишаше учестено.

Буден е.

Застана на не повече от метър от него. Погледна надолу, но не можа да различи нищо в тъмнината. Или не! Онова, овалното нещо, вероятно е лице. Значи, Роланд седи на пода.

Наведе се и посегна към него.

Писък прониза ушите й.

Всички мускули в тялото на Дана трепнаха. Тя усети как се изправя и отскача назад. В опита си да се задържи права, размаха ръце, но накрая падна. Седалището й усети твърдия под.

Лъч светлина прониза очите й.

Тя закри очи с ръка.

— Махни го от лицето ми.

Лъчът се плъзна надолу. Тя свали плетената шапка. Светлината се движеше от едната й гърда към другата. После се спусна надолу и зашари между краката й. Тя събра колене, за да я спре. Лъчът се върна върху гърдите й. Тя ги покри с едната ръка, а с другата се опита да се изправи. Гърдите и се вдигаха и спускаха, докато се опитваше да си върне въздуха.

— Е — все още запъхтяна, попита тя, — изплаших ли те?

Вместо отговор лъчът се насочи надолу и освети седналия върху спалния чувал Роланд. Краката му бяха протегнати напред. В скута на избелелите му джинси се забелязваше тъмно петно.

Дана се ухили.

— Напълнил си гащите.

— Искам да си ходя — простена Роланд с отпаднал глас.

— Ти вече си се изходил.

— Добре, де. Ти спечели. А сега ме освободи — той насочи светлината на фенера към отрупаната с бутилки масичка. — Ключът е някъде там.

— Ключът?

Лъчът се премести отново и този път освети лявата му ръка. Беше хваната с белезници към металния прът в основата на плота.

— Божичко! — прошепна Дана.

— Застраховката ми. Така бях сигурен, че ще спечеля.

— Ти си се привързал с белезници?

— Дай ми ключа, чуваш ли?

Значи затова Роланд настояваше да дойде да го прибере на зазоряване. За да го освободи от белезниците.

— Къде са снимките? — попита тя.

— В раницата ми.

— Дай ми фенера.

Роланд не възрази. Постави го на пода и го изтърколи към нея. Дана се пресегна и го сграбчи.

Застана на колене и насочи светлината към Роланд. Слабото му лице беше бледо и изглеждаше по-мъртвешко от всякога. Той примижа и извърна поглед от светлината.

Тя насочи лъча към скута му.

— Опикал си джинсите — отбеляза тя. — Наистина ли реши, че съм призрак?

— Не знам — промърмори той.

Дана се изхили. Пропълзя до раницата, претърси я и намери плика. Снимките бяха вътре. Тя ги преброи. И десетте бяха налице. Остави плика на земята и извади фотоапарата от раницата.

— Какво правиш? — не се стърпя Роланд.

— Просто увековечавам момента за поколенията — Дана се изправи, обърна се към него и задържа запаленото фенерче между бедрата си, насочено към мокрите му джинси. Вдигна фотоапарата към лицето си. — Кажи „мармалад“! — инструктира го тя и направи три снимки, като светкавицата всеки път го заслепяваше. — А сега, свали джинсите!

Той поклати глава.

— Искаш да те оставя тук ли?

Със свободната си ръка Роланд разкопча джинсите и ги смъкна до коленете.

— Не си привърженик на слиповете, а?

Дана направи нови три снимки и събра разпилените по пода. Прибра всичките в плика и заедно с фотоапарата ги постави в раничката му. Сложи вътре и плетената си шапка. Взе раницата и промуши ръце през презрамките.

Насочи лъча към Роланд, който бе успял да си вдигне панталоните и затваряше ципа.

— Адиос! — сбогува се тя.

— Отключи ме — каза той като премигна от светлината.

— Да не мислиш, че съм луда.

— Направих каквото искаше. Ти обеща. Хайде.

Той не умоляваше. Звучеше спокоен.

Дана се замисли. Искаше й се да го остави тук. Но това значи утре да идва пак или да прати Джейсън да го освободи. А и ще излезе, че е спечелил баса. Сто долара, хвърлени на вятъра.

— Не ми трябват снимките. Можеш да ги задържиш.

— Много си великодушен. Ще ми се да знам как ще ги вземеш.

— Тогава, какво толкова? Дай ми ключа.

— Може и да го направя. Стой тук, докато се облека.

— Много смешно, няма що.

Тя го остави. С помощта на фенера връщането в кухнята беше лесно. Кракът й бе оставил кървави отпечатъци по линолеума. Сбръчка нос като видя в какво бе стъпила.

Използва плетената шапка, за да отърси брашното от тялото си.

Номерът определено беше успял.

Направо беше изкарала акъла на Роланд.

Беше подмокрил гащите.

Странно, че не се опита да скрие този факт. Сам насочи светлината, за да види тя поражението. Сякаш нямаше значение.

И беше проявил необичайно спокойствие, докато тя правеше снимките. Дори свали панталоните, без много-много да протестира.

След като бе видял призрак без глава, всичко друго трябва да му се е сторило незначително.

Може да е в шоково състояние.

Нищо чудно.

Освен това го е шубе, че ще отпраша и няма да го взема. Напълно му е ясно, че трябва да се подчинява. Без ключа няма как да мръдне и го знае отлично.

Дана освети тялото си. Повечето от брашното бе паднало, но кожата й все още беше бяла. Ще трябва да си вземе душ, когато се прибере.

Облече се и напъха плика със снимките в задния джоб на джинсите. Нахлузи пончото и вдигна раничката на Роланд.

Отвореният пакет брашно стоеше на пода.

В нейното общежитие няма кухня, така че остатъкът не й е нужен. Остави го там и се върна в трапезарията.

Роланд продължаваше да седи с изпружени напред крака, облегнат на стената под бара. Изглежда не бе помръднал, докато я нямаше.

— Е, добре — започна Дана. — Предполагам, че си готов да тръгнем.

Той кимна.

— Не искам да ми подмокриш седалката.

— Ще седна върху спалния чувал.

— Имам по-добра идея. Какво ще кажеш да се прибереш пеша до университетското градче?

— Вали.

— Един душ ще ти се отрази добре.

— Дай ми ключа.

Дана пристъпи към масичката.

— Знаех си, че няма да издържиш цялата нощ — отбеляза тя. Малкото ключе проблесна върху масичката. Тя го вдигна. — Трябва да призная, че идеята ти за белезниците е добра. Със сигурност щеше да спечелиш баса, ако не се бях появила. Но загуби. Винаги съм подозирала, че си шубелия. То май и ти си го знаеш, иначе нямаше да се заключиш с белезниците, а? Знаел си, че не ти стиска да останеш цялата нощ.

Тя отвори бутилката водка. Ключето беше достатъчно малко, за да мине през гърлото на шишето. Тя го пусна вътре. То цопна тихичко. В следващия миг, когато докосна дъното, се чу слабо издрънчаване. Тя завъртя обратно капачката и я затегна с цялата си сила.

— Обслужи се — предложи тя. — Изпий съдържанието, за да — стигнеш до ключето. Така няма да усещаш вонята си, докато се прибираш.

Дана метна бутилката в скута му.

На вратата се обърна, усмихна се и му пожела:

— Наздраве!

Вратата хлопна. В тъмнината Роланд стисна бутилката между краката си и завъртя капачката. Дръпна тениската нагоре. Изля водката върху корема си и най-после усети падането на ключето върху кожата му. Захвърли бутилката. Взе ключето и отключи халката на китката си.

Дана се движеше бързо под дъжда. Бе само на няколко метра от колата, когато реши, че Роланд вече е успял да се освободи от белезниците. Ще му е нужно още малко време, за да събере спалния чувал. За всеки случай погледна назад.

Роланд!

Приличаше на луд. Тичаше към нея с отметната назад глава и с отворена уста. Ръцете му се мятаха, сякаш се опитваше да плува, а не да тича.

В дясната си ръка държеше нож.

Дана се втурна към колата.

Помисли си, че се е справил доста бързо.

Помисли си също — за какво ли му е този нож?

Къде са ми ключовете?

В стартера.

Извади късмет. Няма да се наложи да ги търси.

Хвана дръжката и дръпна силно. Стиснатите около дръжката пръсти се охлузиха и тя се сети, че бе излязла от дясната врата.

Извърна се.

Роланд беше почти до нея.

— Добре, де. Ще те откарам!

Той спря. Устните му се извиха в усмивка.

— Хайде, Роланд. Стига.

Той сграбчи предницата на пончото, придърпа я напред и заби ножа в корема й.

Роланд изтегли ножа. Отблъсна Дана назад като продължаваше да я държи за пончото. Тя седна на паважа. Не спря да стене и да се държи за корема.

Роланд седна върху ходилата й.

Удари я с юмрук по носа и тя политна назад. Главата й се блъсна в паважа. Не припадна, но не оказваше съпротива. Дъждът обливаше лицето й. Тя премигна и се опита да си поеме дъх.

Роланд седна върху нея, повдигна пончото и го проби с ножа като разряза гумираната материя чак до шията й.

— Мол… — опита се да каже тя.

Той разряза тениската й и я разтвори.

Дъждът отмиваше кръвта от корема й, но нова бликаше от раната. Гръдният й кош се движеше нагоре-надолу, докато се задъха. Роланд се загледа в гърдите й. След това остави ножа.

Наведе се напред и протегна ръце. Обви гърдите й. Бяха влажни и хлъзгави в мокрите му ръце.

Той целуна разреза на корема й.

Пи от бликащата кръв.

Дана изпищя и застина под него, когато той я захапа.

* * *

Тя остана жива дълго време. Така беше по-добре.

Сърцето й все още туптеше, когато Роланд го изтръгна от гръдната кухина.

Беше почти заситен, затова не яде много от него. Натъпка остатъка обратно в гръдния й кош и пропълзя до главата.

Скалпира я. Разби черепа й с автомобилната щанга и изгреба все още топлия й мозък.

Най-вкусното.

Четиринадесета глава

Роланд се върна в университетското градче малко след зазоряване. Остави колата на Дана на паркинга зад своето общежитие и бързо се вмъкна във фоайето. Втурна се нагоре по стълбите, после — по пустия коридор, и успя да се шмугне в стаята си, без да го види никой. Това беше добре, тъй като беше само по яке.

Пусна раничката на пода. Свали якето и го огледа за кръв. Много беше внимавал, защото знаеше, че ще се прибере с него, след като се отърве от останалите си дрехи.

Те останаха с тялото на Дана. Натика ги в калъфа на спалния чувал и ги скри в храстите на около петнадесет километра южно от ресторанта.

Якето — и отвътре, и отвън — изглеждаше безупречно. Пусна го върху раничката и започна да се оглежда. Дъждът го беше поизчистил. Като се изключи, че под ноктите му имаше набита съсирена кръв, други следи не бяха останали.

Роланд навлече хавлията. Взе каквото още му трябваше за душа, пусна ключа за стаята в джоба и забърза по коридора.

В банята нямаше никой. Провери и в тоалетните кабини. Увери се, че са празни и чак тогава стовари багажа си на пейката в съблекалнята. Пристъпи към мивките. Над тях имаше огледала. Свали хавлията и погледна през рамо. От външната страна на крака му имаше засъхнала кръв във формата на кръг, през който съществото си бе проправило път навътре в него. Оттам нагоре се проточваше синкава издатина, която минаваше през дясната буза на задника му към гръбнака, оттам — право нагоре към врата му. Черните му коси са достатъчни дълги да покрият врата му, когато е с дрехи, помисли си той.

Пристъпи по-близо. Потрепери, когато голият му задник се опря в ръба на студения емайл на мивката. Застана странично и отново изви глава. Близо до врата му имаше лека издутина. Тя продължаваше някъде до средата на гръбнака.

Роланд постави пръсти върху издутината. На пипане беше доста по-голяма, отколкото изглеждаше. Той я погали. Съществото се изви малко и той усети слаба тръпка на удоволствие — само бледо напомняне за насладата, която бе изпитал, когато го нахрани.

Притеснен, че някой може да влезе при душовете, Роланд наметна хавлията и се върна в съблекалнята. Остави хавлията върху пейката. Взе кърпата, сапуна, шампоана и четката за зъби и се върна при душовете.

Горещата струя галеше премръзналата кожа. Насапуниса се и се изтърка. Изми косата си. След като се изплакна, откри, че доста от съсирената кръв под ноктите бе изчезнала. Но не всичката. Използва четката за зъби, за да махне и последните остатъци.

Върна се в стаята. Застана пред вградената тоалетка и среса косите си напред. Винаги ги сресваше така, преди да ги раздели по средата. Този път направи път отляво. Заприлича на по-нормален човек. Това беше добре. Не искаше да привлича излишни погледи върху себе си като се прави на особняк. Искаше да се слее с останалите студенти. Поне докато намери микробус, с който да запраши по пътищата.

Не. Щеше да е прекалено прибързано.

Ще привлечеш повече внимание, ако изведнъж се промениш.

Прави всичко, както досега.

Роланд кимна и раздели косата по средата.

Обу чисти джинси и чорапи. После облече жълта тениска с изрисувани на гърдите кървави рани от куршуми, сякаш е бил прострелян от автоматичен откос. През тениската обаче се виждаше прекалено много. Затова отгоре навлече друга риза — черна и с достатъчно висока яка, за да прикрива врата му.

Роланд се прозина. Копнееше за сън. Ще има достатъчно време за това после. Просто още няколко неща…

Извади белезниците и ключето от раничката и ги скри под чорапите в шкафчето.

Извади и снимките. Целият плик беше изцапан с кървави отпечатъци.

— Не е много подходящо, Роланд, стари приятелю — прошепна той.

Отвори плика. По снимките нямаше кръв. Той ги разпредели. Постави снимките на Дана в отделен плик и го прибра в чекмеджето на Джейсън.

Погледна останалите снимки и се ухили. Дана щеше да е доволна от резултата. Роланд — с опикани джинси. Роланд — гол от кръста до коленете. Щеше да й е приятно да ги използва, за да унижава Роланд.

Роланд?

Аз.

Той се намръщи като се зачуди защо бе мислил за себе си в трето лице.

Накъса снимките и плика на дребни парченца и се върна в умивалнята, където ги пусна в тоалетната чиния.

Озовал се отново в стаята, той се изтегна на леглото и заспа.

Вратата се отвори с трясък и го събуди. Роланд седна в леглото и разтърка очи. Джейсън метна сака на другото легло и окачи костюма си.

— Как мина сватбата? — попита Роланд.

— Не беше лошо — отвърна Джейсън. — Младоженецът е истински глупак, но това е негов проблем. А и аз трябваше да съм официално облечен през цялото време. Ужас! — той седна на леглото си и направи кисела физиономия. — А тук какво става?

— А?

— Видях колата на Дана на паркинга.

— Ъхъ.

— Тя къде е? Да не би да се крие под леглото? Ти да не я чукаш?

— Как ли пък не.

— А колата й защо е отзад?

— Това е дълга история.

— Така ли? Е, добре, разправяй.

Джейсън отвори сака. Извади половинлитрова бутилка и отпи.

— Вероятно всичко е наред — подхвана Роланд.

— Какво значи — вероятно?

Роланд стана. Намери вестника, в който пишеше за убийствата в ресторанта „Оукуд“ и го подаде на Джейсън.

— Прочети това.

Докато го изчакваше, Роланд погледна часовника. Наближаваше пладне. Значи беше спал шест часа. Чувстваше се добре.

Джейсън вдигна глава.

— Това какво общо има с Дана.

— Снощи ходихме там. До ресторанта.

— Да вечеряте ли? — той погледна отново към вестника. — Кой го е отворил?

— Не, не е отворен. Изоставен е и е затворен.

— Тогава какво сте правили там?

— На Дана й хрумна, че съм страхливец. Хванахме се на бас, че ще прекарам нощта в ресторанта. Заложи сто долара, че не ми стиска да го направя.

Джейсън се ухили.

— Съвсем в нейния стил. Мен ме нямаше и тя е решила, че сега е удобен момент да ти натрие носа.

— Тя не ме харесва особено.

— Ами! Просто й доставя удоволствие да те тормози, това е всичко.

— Добре, де. Както и да е — обзаложих се, че ще прекарам нощта там и че съм по куражлия от нея.

— Тук ти е грешката, приятелю.

— Така че накрая и двамата се озовахме там. Разбрахме се, че който първи го хване шубето и се спаси — губи!

Джейсън поклати глава замечтано.

— Боже, и като си помисля, че съм изпуснал такъв сеир. Е, и какво стана? Ти си подвил опашка, тя е останала и ти си докарал колата й дотук?

— Има още.

Джейсън отпи отново от бутилката, а Роланд продължи:

— Около полунощ чухме нещо да тупва. Изкарах си ангелите.

— Да, мога да си представя.

— Готов бях да се омитам, а Дана ми напомни, че така се сбогувам с възможността да видя някога стоте долара. Реших да остана. Тя отиде да провери какво е предизвикало шума.

Джейсън доби угрижен вид.

— Пуснал си я да отиде сама?

— Казах й да не го прави.

— Можеше да я придружиш.

— Да, но не го направих. А тя не се върна. Чаках я до входната врата, близо до бара. Чух я да ходи наоколо. След малко се провикна и каза, че е открила вратата към избата. Предполагам, че е слязла долу. Доста я чаках, Джейс, но тя не се върна.

— Избягал си и си я оставил сама?

— Не. Или поне не тогава. Отидох в кухнята. Цялата беше… Там са убили онези двамата. Имаше кръв. Много кръв.

— Вероятно ти е допаднало — промърмори Джейсън. Гласът му никак не беше весел. Звучеше раздразнен и загрижен.

— Беше доста гадно. Но намерих отворена врата и стълби, които водеха надолу. Светнах с фенерчето, само че не успях да я видя. Няколко пъти я извиках. Тя не отговори. Накрая реших да се спусна. Доста ме беше страх, но знаех, че трябва да го направя. Точно бях слязъл няколко стъпала, когато чух някой да се смее. Някак тихо и доста зловещо. Тогава вече не издържах и се ометох.

Джейсън зяпна. Гледаше го с широко отворени, кървясали очи.

— Хукнах и се метнах в колата. Беше оставила ключовете в стартера. Смятах да отида в полицията, но изведнъж ми хрумна, че Дана се бе изсмяла така.

— Гласът приличаше ли на нейния?

— Откъде да знам? Когато го чух, ми се стори мъжки. Но после се замислих и реших, че е Дана. Направи го, за да ме подплаши. Нали разбираш? За да спечели баса. Така че седях в колата, а тя спечели баса като ми скрои този подъл номер, с който ме прогони. Ядосах се и реших, че заслужава да потегля и да я оставя да се оправя сама. И точно това направих.

— Господи!

Роланд сви рамене.

— Не е далеч. Само няколко километра. Според мен тя си изпроси прибирането пеша. Вероятно вече е стигнала до общежитието си.

Без да продума, Джейсън се изправи и излезе от стаята. Роланд отиде до вратата и го гледаше как крачи по коридора. Пое към телефонните апарати близо до входа.

Роланд седна на леглото и зачака. Историята му звучеше доста правдоподобно, помисли си той. Бързо скри усмивката си и с угрижен вид посрещна завърналия се Джейсън.

— Говорих с Кери. Дана още не се е прибрала. Беше доста разтревожена.

— Дана може да е тръгнала по-късно. А и нали знаеш, все пак са няколко километра. Ако искаш, да тръгнем с колата и да я пресрещнем.

— Хайде да вървим.

В колата на Джейсън нямаше много бензин, затова той каза, че ще вземат фолксвагена на Дана. Предложи на Роланд да кара. Джейсън се настани отдясно и затвори очи.

— Кажи ми, когато пристигнем — бе единственото, което изрече.

Щеше му се да е пил по-малко вчера. Първо — шампанското по време на приема, после — вечеря с родителите му. Коктейли, още шампанско и за капак — коняк. Вчера му беше приятно. Но сега имаше чувството, че главата му ще се пръсне, а стомахът му се бунтуваше сякаш е ял развалени яйца. А и тялото му се тресеше.

Можеше да си спести цялата веселба, помисли си той. Ако се бе върнал снощи, щеше да се метне с Дана в леглото. Тогава нищо подобно нямаше да се случи.

Тези двамата с всичкия си ли бяха да ходят до онзи проклет пуст ресторант.

Не беше трудно да се досети как е станало. Дана не е искала да пропусне възможността да натрие носа на Роланд. А що се отнася до него — вероятно си е мислил, че все някак ще я придума да й го вкара. Нямаш никакви шансове, мой човек. Ако ще да си последният мъж на земята, пак нямаш никакви шансове. Не може да те трае, приятелю.

Ами ако се е опитал, а тя му е казала да се разкара. Това може да го е влудило достатъчно, за да й налети.

От мисли главата го заболя още повече.

Роланд може и да е чешит, но няма да стори подобно нещо, каза си той. Даже и да му се иска, не му стиска. Особено с Дана.

Но ако е започнало като спречкване? Дана се е държала зле. Нападнала го е с хапливия си език. И в следващия момент, за да не й остане длъжен, Роланд я е ударил.

Ако я е наранил, ще го убия.

Джейсън разтърка слепоочията си. Сети се за разговора с Роланд късно една вечер, в тъмнината на стаята им.

Част от разговора изплува в съзнанието му.

Джейсън: Ако ти падне да чукаш която и да е мацка от университета, коя ще избереш? Без Дана.

Роланд: Не искам да чукам Дана.

Джейсън: Не ти вярвам.

Роланд: А иначе, де да знам.

Джейсън: Айде, айде. Само една.

Роланд: Госпожица Ларю (неговата учителка по френски).

Джейсън: Майтапиш се. Та тя е истинска кучка.

Роланд: Готино парче е.

Джейсън: Кучка е. Ти какво? Да не си изкукуригал?

Роланд: Първо ще я завържа. Ще метна въже през греда или нещо подобно, така че да увисне във въздуха. След това ще извадя ножа и ще й разрежа дрехите. Когато остане чисто гола, ще започна да режа от нея.

Джейсън: Перверзен тип. Казах „чукаш“, а не „измъчваш“.

Роланд: О, и до това ще стигна. Но искам първо малко да се позабавлявам.

Джейсън: Да се позабавляваш? Ти си извратен. Напълно извратен.

Онова, разбира се, бе само фантазия, реши Джейсън. Този тип е пълен шубелия. Никога не би опитал да направи нещо подобно ни с госпожица Ларю, ни с Дана, ни с никой. Само си приказва.

Дано да е така.

Отвори очи и погледна към Роланд.

— Почти стигнахме — обади се Роланд. — Гледах по пътя. Изненадан съм, че още не сме я срещнали. Може да се е прибрала, точно когато ние тръгвахме, и да сме се разминали.

Или пък е в ресторанта — вързана и провесена от някоя греда, гола и разрязана…

— Само да не й се е случило нещо — промърмори Джейсън.

— Господи, надявам се — увери го Роланд. — Все си мисля за смеха от избата. Искам да кажа, ако не е била Дана? — устните му се свиха в тънка черта. Изглежда изпитваше болка. — Ако нещо й се е случило, аз съм виновен. Трябваше да сляза там долу. Трябваше!

Отпред вдясно се появи табелата за ресторант „Оукуд“. Роланд намали скоростта и сви по тесния път пред табелата.

— Ами ако е имало някой долу? — продължаваше да се тревожи той. — Извратен тип, примерно. И да й е направил нещо? Може да се навърта наоколо и като се появи някой…

— Гледал си прекалено много глупави филми — прекъсна го Джейсън.

— Но такива неща се случват. И в живота. Спомни си за „Психо“ или за „Клането в Тексас“. И двата са по истински случаи. Или онзи Ед Гейн от Уисконсин? Нали знаеш, че той се навличал с кожата на жертвите си — използвал ги като дрехи.

— Ох, хайде стига. Не ми се слушат такива неща.

— А всичките му съседи го смятали за много мил, защото често им носел месо като подарък. Но не знаели, че месото е човешко.

— За Бога, престани!

— Само искам да кажа, че не е единствено по филмите. И в живота се случват странни неща.

Роланд спря колата пред ресторанта. Изключи двигателя. Намръщи се и каза на Джейсън:

— Ще ми се да си бях взел ножа. Сигурно вътре няма никой, но…

— Стой в колата, ако те е страх.

Джейсън отвори вратата и излезе. Отправи се към верандата. Изкачи стъпалата по две наведнъж.

И без Роланд да разправя всички тези гадости и да се държи, сякаш някой откачен се крие вътре, нещата бяха достатъчно лоши.

Пред вратата Джейсън се поколеба. Вътре няма никой, каза си той. С изключение на Дана, може би.

Сигурно ще застане с ръце на хълбоците и ще се изсмее презрително, когато го види:

— Значи, най-после дойдохте да ме вземете. Доста време ви беше нужно. Ако сте си въобразявали, че ще се прибера пеша, трябва да не сте с всичкия си.

Нямаше да е вътре.

Може би само тялото й — провесено и нарязано.

Вероятно вече се е върнала в студентското градче.

Доста ще се смее като научи какво сме правили. Спасителната ни акция.

Няма да се смее. Мъртва е.

Джейсън погледна през рамо. Видя, че Роланд идва и го изчака. Джейсън отри потните си ръце в джинсите. Опита се да си поеме дълбоко въздух, но нещо стягаше гърдите му и не им позволяваше да се разтворят.

Роланд се качи на верандата. Наведе се и вдигна дъска с пирони в двата края. Наоколо имаше няколко такива. Очевидно са били използвани за барикадиране на входа.

— Защо не вземеш и ти една? — прошепна Роланд.

Джейсън поклати глава. Защо му е оръжие, щом не вярва, че вътре се крие опасност. Не искаше да вярва, че има.

Бутна вратата. Тя се отвори. Отвътре го лъхна хладен въздух, който накара кожата му да настръхне. Пристъпи крачка напред.

През вратата и прозорците влизаше достатъчно светлина за да види, че вдясно е барът, а вляво — огромната трапезария. Насочи се към трапезарията. Беше празна, ако не се броят бояджийската стълба, сандъчето с инструменти, няколкото кутии и буркани, прахосмукачката и метлата, скупчени близо до стената. Нищо не помръдна.

— Дана — провикна се той.

Гласът му прозвуча кухо, сякаш беше извикал името й в пещера.

Отговор не последва.

Наистина ли го бе очаквал, попита се той.

Погледна надясно. На пода, пред дългия барплот, лежеше празна бутилка водка. Да не би Дана и Роланд да са пили? Може и двамата да са се напили. И така да е започнало всичко.

Защо да не попита Роланд за бутилката? Но не желаеше да чуе гласа си отново — не искаше никой да чуе повече гласа му.

Заедно с Роланд той пристъпи по-навътре в трапезарията. На стената отвъд стълбата имаше врата — от онези по кръчмите в уестърните. Той я блъсна и влезе в кухнята.

По линолеума на пода личаха ръждиви стъпки — може би шест-седем — от бос ляв крак. Малък крак. Кракът на Дана? Стъпките започваха от засъхнала локва кръв в далечния край на кухнята и избледняваха към мястото, където бе застанал Джейсън.

Близо до локвата кръв имаше пакет брашно. Подът зад пакета бе покрит с бял прах.

— Какво е всичко това? — прошепна Джейсън.

— Кръвта е на онези, дето са убити в четвъртък.

Господи, ченгетата не са ли разчистили, помисли си Джейсън. Ако те не го сторят — кой тогава?

— Ами брашното?

— Заварихме го тук — отвърна Роланд също шепнешком.

— Отпечатъците от стъпките?

— Не знам.

— Нямаше ли ги?

— Мисля, че не.

— Дана с обувки ли беше?

— Разбира се. Поне последния път, когато я видях, беше с обувки — Роланд посочи към една отворена врата. — Мазето е там долу.

Джейсън тръгна бавно и стъпваше внимателно, за да не вдига шум. Но знаеше, че ако има някой долу — някой жив, — този щеше да го е чул, когато извика Дана. Щеше да е чул дори и тихия разговор в кухнята.

Надзърна надолу по дървеното стълбище.

Беше тъмно като в рог.

Надяваше се електричеството на ресторанта да е пуснато и се сети за лампата и прахосмукачката, които бе видял. Щракна копчето до вратата. Долу се появи светлина.

— Искаш ли да остана тук горе и да пазя? — попита Роланд.

— Какво да пазиш? Хайде да слизаме?

Джейсън тръгна по стъпалата. Те изскърцаха под тежестта му. Представи си как някое се счупва и той пропада. Или още по-лошо — някой се крие под стълбището и сграбчва глезена му.

По средата на стълбата се спря и се наведе. Така виждаше почти цялото мазе. Отпред бяха наредени няколко секции с празни полици. Бяха пригодени за бутилки с вино и други ресторантски запаси. Отляво по тавана минаваха тръби и водеха до пещ в другия край на помещението.

Никаква Дана.

Никой.

Това виждаше.

Спусна се бързо надолу, отдалечи се от стълбите и погледна назад. Зад него нямаше никой.

Малко се поуспокои. Макар в мазето да имаше доста скришни места, той се съмняваше, че някой — жив или мъртъв — е там долу.

Само аз, помисли си той. И Роланд.

Независимо от това започна да претърсва. Роланд стоеше зад него, докато минаваше по пътеката между полиците.

Роланд. Зад гърба му. С дъската с пироните в ръка.

А аз вероятно съм единственият, който знае, че снощи е бил тук с Дана.

Ако Роланд…

Почти си представи как пироните пронизват черепа му.

Извърна се. С дъската, опряна на рамото, Роланд повдигна вежди.

— Искаш ли ти да водиш? — попита Джейсън шепнешком.

— Не, благодаря.

— Ако аз съм отпред, ми трябва дъската.

— Можеше да си вземеш отгоре.

— Дай я ти казвам!

— А аз какво ще използвам?

— Не се тревожи. Ако нещо се случи, аз така и така ще се справя по-добре от теб.

Роланд присви очи. За миг Джейсън почти очакваше Роланд да го халоса с дъската по главата. Не, няма да посмее, помисли си той. Не, когато съм с лице към него. Знае, че няма никакъв шанс да ме надвие. Аз съм по-едър, по-силен и по-бърз. Превъзхождам го.

— Май си прав — съгласи се Роланд и му подаде дъската.

Подновиха търсенето. Сега вече въоръжен, Джейсън се замисли. Трябва да е полудял, за да си въобрази, че Роланд може да се опита да го убие.

От това, че сме тук, хлапето е по-изплашено от мен.

И с пръст не е докоснал Дана.

По-скоро, поради изкривеното си съзнание, смята, че някой маниак от любимите му филми се е появил снощи и е посегнал на Дана.

Ами ако наистина е така?

Не! Никой не й е направил нищо. Била е тук сама. Изсмяла се е, за да подплаши Роланд, и сега вече е в общежитието.

Мъртва е, нашепваше съзнанието на Джейсън.

Но не откри трупа й в избата. Не намери локва кръв. Не видя дрехите й. Не различи следи от борба. Въобще не попадна на нищо, което да говори, че Дана е била долу в мазето и още по-малко, че е убита тук.

С облекчение напусна избата. Затвори вратата и се облегна за миг на нея.

— Какво мислиш, че е станало? — попита Роланд.

— Нямам представа.

— Защо не се махнем оттук?

Без да дочака отговор, Роланд тръгна към задната врата на кухнята, бутна я и възкликна:

— Ха!

— Какво има?

— Ела да видиш.

Джейсън се приближи бързо. Роланд опипваше ръба на вратата. Дървото близо до ключалката беше повредено.

— Някой е нахълтал със сила — отбеляза Джейсън.

— Не сме ние с Дана. Ние влязохме през предната врата.

— Господи!

Роланд прошепна:

— Някой друг е идвал.

Джейсън хвърли дъската и излезе навън. Зад ресторанта, чак до гората, се простираше огромно, покрито с плевели поле.

Слезе от верандата. Прекоси някогашната морава, обрасла с висока трева и плевели. Краят на моравата преливаше в полето. Делеше ги малко възвишение. Той го изкачи.

Роланд застана до него, а Джейсън засенчи очи с ръка и се огледа наоколо.

— Какво ще правим сега? — попита Роланд. — Плевелите ли ще претърсваме?

— Не знам.

Наоколо имаше декари поле, а зад него — гората. Идеята да бъде открита Дана изглеждаше невъзможна и безплодна.

Ако е сред плевелите, значи е мъртва, помисли си той.

— Може този тип да има убежище в гората — обади се Роланд. — Нали знаеш, колиба или къщурка. Онзи Ед Гейн, за когото ти разказвах…

— Никога няма да я открием — прекъсна го Джейсън.

— Може би… — Роланд не довърши изречението си.

Джейсън го погледна.

— Може би какво?

Роланд сви рамене.

— Не е особено добра идея, но… Ако се върнем в студентското градче, а тя още не се е появила, и решим, че е била отвлечена от някой…

— … ще отидем в полицията.

— Не, по дяволите! Те веднага ще помислят, че аз имам нещо общо с това. Човече, аз съм последният, който я е видял снощи. Ще ме обвинят и никога няма да открием кой го е направил. Искам да кажа, тя може още да е жива. Може и да не иска да я убие, след като се е… гаврил с нея.

— Този тип доста напомня на теб — обади се Джейсън.

Роланд нервно се засмя.

— Господи! Никога не бих направил такова нещо. Аз само си представям разни случки. Но ако превърнем това в преимущество? Мога да се постарая да се досетя какво би направил той. И затова ми хрумна идеята.

— Каква идея?

— Как да го хванем. И да намерим Дана.

— Така ли? Дай да чуя.

Петнадесета глава

— Как си, човече?

— Добре съм — отвърна Джейк в телефонната слушалка. Не само, че не се чувстваше добре, ами бе направо депресиран. Веднага след разговора трябва да откара Кими при майка й. — Стийв появи ли се?

— Да. И иска да говори с теб. Стой за секунда.

Само след миг Стийв Епългейт бе на телефона.

— Джейк? Приключих със Смелцър. Искам да дойдеш.

— Откри ли нещо интересно?

— Интересно? О, да, определено. След колко можеш да се появиш?

— Петнадесет-двадесет минути.

— Редно е и Хигинс да узнае какво съм открил.

— Шефът? Че какво чак толкова има?

— Запалих любопитството ти, нали? Хайде, размърдай се. Аз ще звънна на Хигинс — без думичка повече той прекъсна разговора.

Джейк постави обратно слушалката върху апарата.

Сгушена на дивана, Кими гледаше телевизия. Даваха „Тримата бунаци“. Кърли точно се опитваше да попречи на Моу да не му бръкне в очите.

— Мило — обади се Джейк, — хайде да тръгваме.

— Трябва ли?

— Ти какво, няма ли да ме слушаш? — сопна се престорено той.

Отиде бързо до Кими. С широко отворени очи тя прилепи ръце до тялото си. Пръстите на Джейк се заровиха в ребрата й. Тя се смееше и въртеше.

— Ще те науча аз! — кискаше се Кими.

Легна по гръб, размаха крачета и започна да го рита. Едното успя да го удари по бедрото.

— О-о-о! — простена той и се хвана с ръце за удареното място.

Отстъпи назад и се стовари по гръб на пода.

Кими му се ухили победоносно от дивана.

— Така ти се пада, когато се закачаш с Ши-Ра.

— Права си. Ти направо ме съсипа.

Тя размаха юмрук към него.

— Искаш ли още?

— Не, моля те.

Джейк се изправи и смени тона:

— Наистина трябва да тръгваме.

Радостта от лицето й изчезна.

— Защо?

— Мама те чака, а и аз трябва да отида на работа, мило.

— Ще дойда с теб в работата ти. Става ли?

— Не.

— Няма да пускам сирената — увери го тя, докато го гледаше разкаяно и с надежда. — Наистина обещавам. Мога ли да дойда?

— Съжалявам, миличко, но днес няма да стане. Освен това няма да използвам колата със сирената.

— Нищо. Искам да дойда с теб.

— Няма да ти хареса там, където отивам. Трябва да видя един, който вече не е сред живите.

— Ъх! Наистина ли?

— Да.

На лицето й се появи гримаса на отвращение, каквато би направила, ако някой постави пред нея чиния с цвекло.

— Е, поне не го пипай — посъветва го тя.

Спирайки зад играчката на ББ, Джейк слезе и отиде до дясната врата на колата. Кими го гледаше сериозно. Предпазният колан бе вече разкопчан, но тя не бързаше да махне презрамките от раменете и продължаваше да седи в столчето.

— Хайде да видя, можеш ли да се усмихнеш — подкани я Джейк. — Днес е рожденият ден на мама. Ще й бъде приятно да види усмивка върху физиономията ти.

— Не ми е добре.

— Лошо ли ти е?

— Не съм щастлива.

— Защо?

— Ти ме изоставяш.

— Съжалявам.

— Не, не съжаляваш.

Джейк я взе на ръце. Тя го обви с ръце и крака.

— Днес ще прекараш много добре, ще видиш — убеждаваше я той, докато я отнасяше към къщата.

— Няма.

— А аз ще дойда в петък и двамата ще разполагаме с цели два дни, както е редно.

Кими се притисна още по-плътно до него. Усети как телцето й започва да трепери и разбра, че плаче. Не го правеше високо. Просто се задавяше от сълзите си и той чуваше накъсаното й дишане.

— О, миличко — нежно промълви той като се стараеше също да не ревне.

Джейк сви с колата към погребалното бюро „Епългейт“. Градчето Клинтън не беше достатъчно голямо, за да поддържа собствена морга. Но Стийв, чийто брат се занимаваше с погребални ритуали, бе работил дванадесет години като съдебен патолог в Лос Анджелис, преди да напусне разгневен, защото несправедливо уволниха началника му, и да се върне в родното си градче, където продължи да упражнява занаята.

В Клинтън не правеха много често аутопсии. Но все пак бяха достатъчно, за да е доволен Стийв. Аутопсия се правеше на всеки загинал при злополука, самоубийство, убийство или при неочаквана смърт от заболяване. Аутопсия се правеше и на всички трупове, които щяха да се кремират, а не погребват. При тези обстоятелства дори малкото спокойно градче като Клинтън осигуряваше достатъчно възможности на Стийв да упражнява занаята си.

Трима нови клиенти само в четвъртък, помисли си Джейк, докато слизаше от колата. Стийв сигурно има чувството, че е отново в Лос Анджелис.

Джейк влезе през задната врата, която водеше към офиса на Бети. Тя спря да пише на машината и, като видя кой е дошъл, се усмихна. Завъртя се на стола.

— Отдавна не си идвал, Джейк.

Наклони стола назад и постави ръце на тила си — поза, която очевидно целеше да привлече вниманието на Джейк върху гърдите й. Работата на Бети не включваше постоянни срещи с клиентите на погребалното бюро, затова можеше да се облича както иска. Днес носеше тениска с надпис „Зарадвай ме“, прилепнал плътно върху едрите й гърди. Зърната им стърчаха под меката материя.

— Добре изглеждаш — отбеляза той.

— Естествено.

Тя се загледа в слабините му. Той не погледна надолу, но усети как платът около чатала му се надига.

— Е, да вървя, че Стийв ме чака.

— Няма нужда да бързаш. Хигинс още не е пристигнал — тя погледна лицето му. Очите й се разшириха. — Е, каква е историята?

— Коя история?

— Нова приятелка ли си намери?

Джейк поклати глава.

— Да не си дал клетва за въздържание?

— Не, просто имам много работа.

По устните й заигра усмивка.

— Е, ако някога нямаш чак толкова много работа… Мога да ти кажа, че купих нов гумен чаршаф за леглото и огромна бутилка масло за тяло, с което можем да се мажем един друг. Трябва да ме видиш как лъщя на светлината на свещ.

Джейк си представяше. Сви напуканите си устни и подсвирна замечтано.

— Ще го имам предвид.

— Надявам се, че ще намериш време, когато не си толкова зает.

— Непременно.

Тя кимна доволна. Отново се загледа в слабините му.

— С удоволствие ще се погрижа за него още сега. Има доста празни стаи наоколо. Какво ще кажеш?

— Не говориш сериозно, нали? — удиви се той, макар да знаеше, че тя прави точно това. — Намираме се в погребално бюро, все пак — припомни й той.

— Съвсем подходящо място, за да се погрижи човек за надървеност, а аз виждам точно такава в момента.

Тя стана. Носеше къса черна кожена пола. Голите й крака бяха слаби и с лек тен.

— Това е лудост — промърмори Джейк.

Усещаше как целият трепери. Наистина ли щеше да се остави да го увлече в играта си?

В този момент задната врата се отвори и Барни Хигинс, шефът на полицията в Клинтън, влезе. Бети се обърна към Барни:

— Здравей, Барн.

— Здрасти, Бети.

Дребният жилав мъж й намигна и цъкна с език:

— Как си го представяш това, дето го пише на тениската ти?

— Ти какво предлагаш, Барн?

— Къде ги намираш? Бих искал да поръчам няколко за жената — той се засмя и потупа Джейк по рамото. — Хайде да действаме. Зарязах страхотна игра на покер вкъщи — обърна се към Бети. — Къде е Стийв? Долу в кланицата ли?

— Стая В-1 — отвърна тя. — Забавлявайте се, момчета.

Излязоха от офиса й през страничната врата и слязоха по стълбището към мазето.

— Бива си го момичето, нали? — попита Барни.

— Да.

— Страхотна е. Ох! Как да не си поиграе човек на „Да скрием салама“ в нея, нали?

— Наистина е впечатляваща.

В дъното на стълбището Джейк отвори металната врата. Точно насреща бе стаята за аутопсии В-1. Стомахът му се стегна, когато пристъпи и отвори вратата. От стаята долиташе високо жужене, като от зъболекарска бормашина.

Със стиснат между зъбите остатък от пура Стийв Епългейт работеше сред облак от дим. А каквото и да бе заниманието му, то бе свързано с голата жена на масата пред него и с жужащата машина — източник на целия този шум.

Докато прекосяваше покрития с линолеум под, Джейк предпочете да гледа обувките си.

Моторът на триона млъкна.

— Кой е това? — попита Барни.

— Мери Бет Харкър. Вероятно става въпрос за аневризъм на главния мозък.

— Момичето на Джо Харкър?

— Точно така.

— О, Господи! Кога е станало?

— Снощи.

— Господи! Та тя на колко е? Осемнайсет? Деветнайсет?

— Деветнайсет.

— Господи! Та тя бе единствената му дъщеря.

Джейк усети как кръвта му се смразява. Кими. Божичко, ами ако това бе Кими? Как може да продължи да живее човек, ако нещо подобно се случи с детето му?

Извърна се и се загледа към другата маса. Тялото бе покрито със синкав чаршаф.

— Това Смелцър ли е? — попита той като избягваше да се оглежда.

— Това е Роналд Смелцър. Ще стигна до Пеги Смелцър по-късно днес.

Аз убих този човек, помисли си той. Искаше да почувства вината, за да разсее мислите си от ужасната представа, че Кими можеше да е мъртва.

Аз убих този човек. Той е мъртъв заради мен.

В съзнанието му изплуваха образите. Чудесно. Ето — Смелцър надига глава, парче от кожата на жена му се вее между зъбите му, той бавно посяга към пушката.

— Никога не съм се сблъсквал с подобно нещо — отбеляза Стийв и изтръгна Джейк от унеса.

Стийв отметна чаршафа.

Смелцър лежеше по корем. Куршумите на Джейк бяха оставили пет рани там, където бяха излезли през гърба и разкъсали шията му.

— Добри попадения — отбеляза Барни.

Джейк стоеше загледан в разреза — от врата, надолу по гръбнака, през дясната буза на задника и бедрото, чак до глезена на десния крак. Отстрани на суровия безкръвен разрез имаше ивица синьо-сивкава кожа, широка около сантиметър.

— Какво е това? — попита Джейк.

— Нещо като загадка — отвърна Стийв.

С върха на пурата той посочи дупката при глезена — голяма колкото двадесет и пет цента, — и попита Джейк:

— Знаеш ли нещо за това?

Джейк поклати глава.

— Когато го съблякох днес сутринта, я открих заедно с обезцветяването, което виждаш тук. Откровено казано, не разбирам за какво става въпрос. Натъртването обикновено се причинява от травма, която разкъсва капилярите под кожата. Затова се запитах какво може да е ударило мъжа така, че да остави синина по протежение на цялото тяло.

— Нещо еластично? — предложи Джейк.

— Камшик или маркуч? — намеси се и Барни.

— Хрумнаха ми тези неща. Но проблемът е, че по епидермиса не се забелязват следи от нараняване както, ако човекът е бил ударен с такова нещо. А раната при глезена съвсем възбуди подозренията ми. Затова, като започнах от глезена, направих разрез и проследих пътя на улея чак до врата. Открих разделение от около два сантиметра по продължение на цялата рана. Съединителната тъкан под кожата и мускулите вече не беше цяла. Сякаш нещо, дебело около два сантиметра, насила е повдигнало кожата отвътре.

— Какво ще рече всичко това? — не се стърпя Барни.

— Нещо е влязло в тялото на този мъж през раната при глезена и си е прокарало път чак до врата.

— Искаш да кажеш нещо живо?

— Точно това имам предвид.

— Глупости!

Стийв изтърси пепелта от пурата. Тя падна в канала на пода. Той продължи:

— Открих и сериозно увреждане на мозъка. Все едно, че нещо го е дъвкало.

Джейк се загледа в трупа.

— Искаш да кажеш, че нещо си е пробило път през тялото и е нападнало мозъка?

— Така изглежда.

— Господи! — промърмори Джейк.

— Добре, де — обади се Барни. — А къде е това нещо?

— Изчезнало е.

— Как така е изчезнало?

— След като мъжът е починал, то си е прегризало път през хранопровода. Оттам е отишло в стомаха. Направило е отвор в стената на стомаха и, като е минало през дебелото черво, е излязло през ануса.

— Майтапиш се — не се сдържа Барни.

Стийв загаси пурата в металната решетка на канала.

Вдигна чифт спортни гащета, обърнати наопаки — седалището им бе изцапано с изпражнения и кръв.

Барни сбръчка нос.

Стийв вдигна чифт джинси, също обърнати наопаки. По десния крачол личеше тънка диря, която при маншета почти изчезваше,

— Майтапя ли се?

Барни невярващо заклати глава наляво-надясно.

— Какво може да направи такова нещо? — обади се Джейк.

Стийв сви рамене. Единият край на устата му се изви в усмивка.

— Амбициозна змия?

— Много остроумно, няма що! — обади се Барни.

— Нямам никаква представа какво е, но поне по форма напомня на змия.

— Никога не съм чувал змии да вършат подобни неща.

— Така е — съгласи се Стийв.

— Бил ли е жив Смелцър, когато това нещо е влязло в него? — обади се Джейк.

— Определено.

— Откъде знаеш?

— От количеството загубена кръв и тази по десния му чорап. Съдейки по степента на съсирване на кръвта при раната на глезена, бих казал, че това нещо е влязло в него минути, преди да умре Смелцър.

— И е напуснало тялото му след смъртта? Това пък откъде знаеш?

— Пак от количеството кръв. Има много малко в участъците, през които е гризало, за да мине.

— По дяволите. Все едно сме в Зоната на здрача — не се стърпя Барни.

— Какво е твоето обяснение? — попита Джейк.

— Не знам — отвърна Стийв безпомощно.

— Говорим за мъж, който простреля жена си в главата и започна да я яде. И ти казваш, че минути преди да се нахвърли отгоре й, това змиеподобно нещо си е прокарало път през глезена и го е ухапало по мозъка.

— Точно така изглеждат нещата.

— И след като го застрелях, то… е напуснало тялото му?

— Не го ли забеляза случайно? — обади се Барни.

— Не се застоях дълго. Огледах набързо ресторанта, да не би да има трети човек, и се отправих към колата да повикам подкрепление. Вероятно ми е отнело около петнадесет минути. Предполагам, че в това време се е измъкнало.

— Нищо не знаем със сигурност — отбеляза Барни.

— Може още да е в ресторанта — предположи Джейк.

— Вече претърсих тук — обади се Стийв. — А също и колата, която го докара. Не исках то да се навре в мен.

Барни се приближи към Стийв. Протегна ръка, хвана с пръсти крачола на белия му панталон и внимателно го повдигна.

— Вече се проверих — заяви Стийв.

Той вдигна и двата маншета високо над глезените.

Барни се наведе, за да огледа още по-отблизо.

— Ами ти? — обърна се той към Джейк.

— Взех си три душа, след…

— Добре. Значи държиш на хигиената. А я сега вдигни крачолите, за да видим.

Джейк ги вдигна до коленете. Барни приклекна до него и го огледа внимателно. След това дръпна чорапите на Джейк надолу.

— Добре, значи сега знам, че вие няма да се нахвърлите върху мен и да ме заръфате.

Джейк кимна и добави:

— Значи не съм единственият, който мисли, че това змиеподобно същество е накарало Смелцър да откачи?

— Звучи налудничаво, но може и да не е.

— Опасявам се, че съм съгласен с Барни. Сякаш е някакво същество, което се поддържа чрез симбиозна връзка с човека, в чието тяло се е настанило. Някакъв паразит, който не просто се захранва от своя домакин, а по някакъв начин, започва да контролира навиците за хранене на човека.

Барни се усмихна криво.

— Освен ако Смелцър не е имал навика да похапва от жена си.

— Значи предполагаме, че е някакво змиеподобно нещо, което се навира в човека, започва да контролира мислите му и го кара да яде човешка плът? Това е, което предполагаме, нали?

— Звучи невероятно. А и при последния ми преглед не ме изкараха луд.

— Ако има друг начин, по който да се тълкува станалото, с готовност ще го изслушам — заяви Стийв.

— Двамата ми приличате на създадени в подсъзнанието кошмарни образи — тюхкаше се Барни.

— Никой от вас не е попадал в подобна ситуация, нали? — уточни Джейк.

— Шегуваш ли се?

— Чувал съм за канибализъм — продължи Джейк, — но никога за змия, или каквото и да е, което се напъхва в човека и го превръща в човекоядец.

— Господа, май има и допълнение към тази история — Стийв извади нова пура от джобчето на бялата си престилка, махна целофана и отхапа края. Изплю парченцето в канала. Прокара език по дължината на пурата. След това я пъхна в уста и запали, преди да продължи. — Вчера ходих до Марлоу по молба на мой колега, Херман Уилис. Голото тяло на двадесет и две годишно момиче е било открито четвъртък следобед. Било е заровено в полето на изток от Марлоу. Могло е никога да не бъде намерено, ако някакво хлапе не отишло да си играе в полето с кучето си. Кучето е надушило гроба. Хлапето се втурнало вкъщи, за да вземе лопата. Вероятно е смятало, че е попаднало на скрито съкровище. Покопало малко, преди отново да се втурне с писъци към дома си.

— Бая трябва да се е изплашило.

— А ето и интересната част. Тялото е било наядено. Доста от кожата е била смъкната, част от мускулите са били ръфани — пурата в ръката на Стийв затрепери. — Имаше следи от нахапване по цялото й тяло. Някои бяха само повърхностни. При други е била откъсвана плът. Тялото е било разрязано по средата. Сърцето откъснато и отчасти изядено. Главата й е… скалпирана. Черепът е бил счупен. Предполагам, с тъп предмет или камък. Мозъкът й липсваше.

— Господи, какъв кошмар! — обади се Барни.

— Уилис никога не е виждал подобно нещо. Мисля, че ме извика повече за морална подкрепа, отколкото за професионален съвет. Както и да е. Пробите, които взехме от захапката и слюнката по ранните показват, че нападателят е бил човек.

— Искаш да кажеш, че тя е станала жертва на това нещо?

— На някой, в който това нещо се е настанило.

— Кога е умряла?

— В сряда, около полунощ. Уилис можа да уточни времето на смъртта й доста точно, по съдържанието в стомаха й. Била е забелязана в заведението за пици около осем същата вечер. Степента, до която пицата е била смляна…

Барни перна с ръка бедрото на тялото на масата пред себе си.

— Къде е бил Роналд Смелцър в сряда вечер?

— Не мисля, че Смелцър го е направил — обади се Джейк. Сърцето му биеше лудо. — Микробусът, дето се опита да размаже Силия Джеймърсън, идваше от Марлоу. Това стана в четвъртък следобед. Някой, нещо, е слязло живо от микробуса. Имаше следи от кръв по паважа при задната врата. Проследих дирята в полето, но не успях… — той поклати глава. — Микробусът катастрофира на няколкостотин метра от ресторанта „Оукуд“. Да предположим, че съм тръгнал по следите на това змиеподобно същество и то се е укрило в ресторанта. А по-късно същата вечер се е намърдало в Смелцър — той се обърна към Стийв. — Тук ли е още тялото на шофьора на микробуса?

— Насам.

По коридора последваха Стийв от стаята за аутопсии до, помещението с десетина хладилни помещения. Той провери етикетите и изтегли едно чекмедже. Тялото бе покрито с чаршаф. Джейк беше благодарен за миризмата от пурата на Стийв, макар ида не бе достатъчна да надвие дъха на изгоряла плът и коса.

— Ако предпочитате да не гледате — предложи Стийв, — аз съм наясно какво търсим.

Джейк, който бе видял трупа, проснат на предното стъкло на микробуса, не изгаряше от желание да го огледа сега отблизо. Но не искаше Барни да го сметне за гнуслив, затова не каза нищо.

— Дай да видим — подкани Барни.

Стийв отметна чаршафа. Джейк се загледа в металния ръб на алуминиевото чекмедже. Макар да не фокусираше поглед върху трупа, все пак с периферното си зрение го видя — неясна черна маса с очертания на човешко тяло.

— Ще трябва да го обърна — обясни Стийв.

— Ще успееш ли? — попита Барни като очевидно не желаеше да предложи помощ.

— Няма проблеми.

Джейк премести погледа си към Стийв и забеляза, че той е нахлузил хирургически ръкавици. Наблюдаваше как Стийв се навежда над тялото. Долови звуци, сякаш нещо се разтрошаваше. Дочу себе си как простена.

— Този е като истинска люспа — промърмори Барни. — Разпада се при допир.

Стийв се усмихна сковано като стисна пурата със зъби. Като надигаше и теглеше, той се бореше да обърне черната буца. Когато свърши, предницата на бялата му престилка имаше вид, сякаш някой беше размазвал въглища по нея.

— Джейк, прав си.

Джейк насочи поглед натам, накъдето сочеше протегнатия пръст на Стийв. От тила до средата на гърба, успоредно на гръбначния стълб, се различаваше сивкава подутина.

— Нещото като че ли е заело същото положение, както при Смелцър — отбеляза Стийв.

— Само дето не е излязло отзад — добави Барни.

— При всичките тези наранявания е трудно да се определи точно какво е станало, но очевидно нещото бързо се е измъкнало като е разкъсало кожата над себе си.

— Трябва да е доста силно, за да успее да направи това — обади се Джейк.

— Да — включи се и Барни. — А после да отвори и задната врата на микробуса.

— Тя сигурно се е отворила при сблъсъка — предположи Джейк.

— Може и така да е станало.

— Ще взема мярка на челюстта и кръв за проба — реши Стийв. — И ще отскоча до Марлоу. Ще звънна оттам да ви кажа дали съвпадат. Но съм готов да се обзаложа, че е така.

— Звънни ми вкъщи — уточни Барни. — Там сега тече игра на покер.

— Ако това е типът, който е убил момичето в Марлоу — обади се Джейк, — то нашата теория се потвърждава.

— Мисля, че може да я смятаме за потвърдена.

— Да — съгласи се и Барни. — Значи имаме змия, дето влиза в хората и ги превръща в канибали. Звучи ли ви правдоподобно?

Джейк отстъпи от трупа. Облегна се на стената с чекмеджетата. Отмести се малко, за да избегне някаква дръжка, попаднала в гърба му. Скръсти ръце.

— Нещото е убило в сряда. Опита се да унищожи Силия Джеймърсън в четвъртък следобед, а после погуби Пеги Смелцър вечерта в четвъртък. Излиза, че си търси по жертва на ден.

— „Дай ни днес насъщния“ — изрецитира Барни.

— Днес е събота. Чудя се дали е убило някого вчера.

— Не може само да го направи — обърна внимание Барни. — Иначе нямаше да се вмъква в хората.

— Най-добре да проверим всички, които бяха в ресторанта в четвъртък и всички, които са имали нещо общо с трупа на Смелцър.

— Отвори ти се работа. Иди и започвай. Ще видим как ние тримата ще се справим. Никой, освен нас, не знае. И засега е добре да не се разчува. Ако хората научат, ще настъпи хаос. Ще действаш сам, Джейк, и ще докладваш само на мен.

— Ами Чък?

— Ще ви разделя, докато приключиш. Това е единственият начин да не се разчуе.

— Сигурен ли си, че трябва да остане тайна? — попита Стийв. — Ако хората са предупредени за опасността, могат да се предпазят.

— Ще се паникьосат. Или ще решат, че сме откачили. Или — и двете.

— Знам, но…

— Гледай си чекмеджетата, Стийв. Ако не се справим до ден-два, ще включа всички в задачата. Съгласен ли си? Дори ще дадем пресконференция. Но нека си затраем ден-два и да не казваме на хората, че някой ги е включил в менюто си.

Шестнадесета глава

Алисън не знаеше защо е тук. Беше излязла след обяд и бе тръгнала без посока, само с желанието да е сама и навън.

Разходката я бе отвела надолу по Съмър стрийт, откъдето можеше да види прозорците на апартамента на Евън. Беше скъсала с него, но застанала от другата страна на улицата, тя се взираше към сградата, сякаш искаше да се самонакаже. Видя двата прозореца на неговия апартамент. Щорите бяха вдигнати. Дали е вътре? Ами Трейси Морган? Може би е сам. Ще я забележи и ще излезе, за да я догони.

Не се появи, за да я догони.

Алисън продължи, а чувството за празнота се засили.

Без да знае защо, се озова в гората при потока Уебър. Водата бе придошла и течеше бързо. Тук-таме се образуваха островчета от камъни. От време на време се забелязваха големи клони — жертви на снощната буря.

Алисън внимателно слезе по стръмния бряг. На ръба на водата забеляза познатия плосък камък. През студентските си години в Клинтън — особено когато беше първокурсничка и пълна психическа развалина, — беше прекарала доста време именно върху този камък: права, седнала, понякога с крака във водата. В мислите си го наричаше Камъка на усамотението. Тук бе идвала всеки път, когато страдаше.

Съвсем бе забравила за него. Няколкото пъти, когато идва тук през последните месеци, вероятно бе виждала Камъка на усамотението. Дори — стъпвала на него. Но напълно бе забравила колко важен той е.

А сега се сети. Пристъпи и седна като сви колене към тялото и ги обгърна с ръце.

Колко е приятно, помисли си тя. Нищо чудно, че някога идвах тук толкова често.

Чу как тих автомобил премина по моста. Звукът напомняше на течаща вода. Погледна към моста, но той бе скрит от гъстата растителност на завоя на потока. Погледна и в другата посока — към вира, образувал се от препречените камъни. Бреговете от двете страни бяха обилно обрасли с храсти и дървета. Не виждаше никого, но се зачуди дали в нишите от растителност или камъни няма скрити двойки, които се любят.

Точно зад завоя тя и Евън…

Беше прикрито, огряно от слънцето място с високи до кръста камъни от двете страни. Потокът ромолеше отпред. Гъстият къпинак зад тях ги прикриваше от погледите на всеки, който би надзърнал горе от брега. Можеха да ги видят единствено от отсрещния бряг, но никой никога не ходеше до там. Седнаха на одеялото, което Евън винаги държеше в багажника на колата. Ядоха солени бисквити със сирене „Чедър“. Пиха бяло вино от меха, който стискаха, за да вкарат течността в устата си и се смееха, когато не уцелваха. Блузата й съвсем се намокри. Тя я свали и легна на одеялото. Евън, клекнал между краката й, пръскаше с уста от хладното вино върху шията и гърдите й. Течността се разля по кожата и я погъделичка. Смехът бе секнал. Той се прицели в едното й зърно и го уцели с тънка струя. После се насочи към другото зърно. След това с език започна да събира течността. Направи нещо като езерце в пъпа й и, докато отпиваше оттам, разкопча джинсите й.

Това стана в неделя. Утре се навършва седмица.

Как може нещата да тръгнат на зле толкова бързо?

Не идеализирай, смъмри се тя. Беше хубаво. Приятно, вълнуващо и накрая — невероятно. Но нещо не бе съвсем наред. Ти беше планирала само пикник до потока. Не възнамеряваше да се любиш с него на място, където всеки можеше да се появи и да ги свари. Но когато той намокри блузата с вино, се досети какво цели и въпреки това не го спря. Направи го заради Евън, а не заради себе си. Защото не искаше да го разочароваш. А това съвсем не е извинителна причина.

По дяволите, ядоса се тя на себе си. Всичко това като че ли нямаше особено значение тогава.

Малко след това обаче имаше.

Ако изпитваш угризения, скоро ги усещаш — преди още да успееш да се облечеш. Ако нямаш никакви угризения — и това бързо ти става ясно. Понякога, след като бе правила любов, се чувстваше добре, но не и напоследък. Не и с Евън. Все нещо не беше наред подир онова лято, когато завърши гимназията и беше с Джими.

Джими. Именно липсата му я бе водила толкова често до Камъка на усамотението в първи курс. Особено след писмото, чиито начални думи бяха: „Завинаги ще запазя спомените за онова, което изживяхме, но…“ Но тя бе на хиляда и триста километра, а Джими се бе увлякъл по Синтия Йънгър от неговия курс по световна цивилизация.

Седнала на Камъка на усамотението, където слънцето напичаше главата и гърба й, Алисън не чувстваше загубата на Джими. Отдавна бе преживяла болката и горчивината. Сега си припомни времето, прекарано с Джими и начина, по който протече живота й след това.

Момчетата, с които бе излизала. Едни бе взимала на сериозно. С други се бе любила.

Последните бяха четирима, припомни си тя, но по-добре да се каже трима, ако не се брои Том. А Том не бива да се брои, защото с него беше само веднъж и двамата бяха пияни. Значи трима, след Джими: Дейв, Лари и Евън. Но нещо не беше изцяло наред и с тримата.

Приятно — да, но нещо липсваше. Не беше чудесно. Все се прокрадваха угризения.

Зачуди се как ли би се чувствала с Ник Уинстън. Снощи го срещна в бара на Уоли. Сети се за Ник, но не изпита желание да го види отново. Сигурно е приятно момче, ала…

Дупето й започваше да се схваща. Промени положението си като протегна крака и ги кръстоса. Облягайки се назад, притисна длани към камъка и се надигна. Поднесе лицето си на слънчевата светлина. Топлината бе чудесна. Представи си как отива до закътаното място, където бяха с Евън, как се съблича и оставя слънчевата топлина да гали цялото й тяло.

В никакъв случай, забрани си тя.

Но се наведе напред и вдигна високо полата си. Разкопча блузата и върза предниците на корема. Отново се облегна назад и се опря на лакти. Така бе по-добре. Усещаше топлината по гърдите, корема и бедрата. Слънцето и лекия бриз.

Значи се провалих няколко пъти по отношение на мъжете, продължи да си мисли тя. Е, това не е краят на света. На двадесет и една години съм. Привлекателно момиче. Няма причина да се оставя това да разваля настроението ми. По-добре е да съм без Евън. По-добре сама, отколкото с неподходящ. Изчакай да се появи подходящият и не се залъгвай с някого, който не струва. Това е основното.

По-късно на път за вкъщи Алисън не пое по Съмър стрийт. Чувстваше се спокойна и не изпитваше желание да се дразни или самонаказва като мине повторно покрай апартамента на Евън. Пресече гъсто залесения парк. Видя няколко разхождащи се двойки. Зърна една от тях, скрита в сянката на дърветата и само за миг изпита тъга.

Вкъщи завари Силия, заспала на дивана със слушалки на главата. Тихо тракане от клавишите на пишещата машина долиташе иззад затворената врата към стаята на Хелън. Тя пристъпи към вратата и почука.

— Влизай! — обади се отвътре Хелън.

Алисън отвори вратата. Хелън отмести стола назад. Извърна се и погледна към Алисън през зелената предпазна прозрачна козирка, нахлупена на главата й.

— Нещо вълнуващо да е станало, докато ме нямаше?

— Само дето Силия хленчеше за болежките и мъките си, но не бих го нарекла вълнуващо.

— Някой да е звънял? — попита тя, но в същия момент си помисли: „Какво ли ме интересува?“ Ала усети разочарование, когато Хелън поклати глава.

— Никой. Тоз, дето те интересува, сигурно е зает с нещо друго.

— Толкова по-добре.

— Мислех, че си приключила с Евън?

— Така е. Просто проявих любопитство.

— Дани Гард звънна на Силия да я покани да излязат довечера. Да можеше да я чуеш как хленчи! „Не, не мога. Не, не ми беше никак добре вчера. Направо агонизирах. Може би другата седмица? Или — месец? Не, причината не е у теб. У мен е. Толкова ме боли. Едвам се движа.“

— Не мога да повярвам, че Силия възнамерява да си остане вкъщи в събота вечер! — удиви се Алисън.

— Не. Просто изчаква по-добро предложение. Предполагам, че не е доволна от снощното прекарване.

— Той не е никак приятен. Последният път го видях в бара на Уоли. Състезаваше се с Лиза Бол кой ще се оригне по-силно.

— От братството Сигма е — отбеляза Хелън, сякаш това обясняваше всичко.

Алисън кимна.

— Неговата идея за добро прекарване е да запалваш пръдня.

Хелън се ухили.

— Това от личен опит ли го знаеш?

— Чувала съм го да проповядва…

Внезапното иззвъняване на телефона я прекъсна. Усети как се напряга.

— Ще видя кой е — смотолеви тя и забърза към хола.

Дано не е Евън, молеше се Алисън.

Ръката й трепереше, докато вдигаше слушалката.

— Ало?

— Силия?

Слава Богу!

— Един момент.

Все още на дивана, Силия беше със затворени очи. Музиката в слушалките вероятно й бе попречила да чуе оглушителното иззвъняване на телефона. Алисън се зачуди дали приятелката й спи.

Хелън се появи на вратата на стаята си. Вдигна рунтавите си вежди.

Алисън покри слушалката с длан.

— За Силия е.

— Някой тип ли?

— Да.

— Разбери кой е.

— Коя я търси, моля? — попита Алисън.

— Джейсън Банинг.

— Благодаря. Един момент.

Отново постави ръка на слушалката.

— Джейсън, актьорът. Съквартирантът на оня особняк.

— Джейсън от първи курс?

Кимвайки, Алисън остави слушалката и забърза към дивана. Побутна Силия. Момичето промърмори и остана със затворени очи. Алисън повдигна едната слушалка от ухото й.

— Хайде, поспалано. Звънят, за да те събудят.

— Ъ?

— Един твой обожател е на телефона.

Единият клепач се стрелна нагоре.

— Ъ? Кой…

— Джейсън.

Тя отвори и другото око. Погледът й се плъзна към Алисън.

— Джейсън? Джейсън Банинг?

— Точно той.

— Сериозно?

— Да му кажа ли, че не можеш да се обадиш в момента?

— За нищо на света — тя се надигна бавно и простена, като в същото време свали слушалките. — Боже, чувствам се повече умряла, отколкото жива.

Алисън приближи телефона. Постави го на масичката и й подаде слушалката.

— Здрасти, Джейсън — поздрави Силия. Звучеше весело, дружелюбно и в отлична форма.

Алисън хвърли поглед на Хелън. Хелън поклати глава и тихичко се засмя.

— Да бе, някакво копеле ме хвърли от пътя… Не, не съм чак толкова зле. Не съм особено привлекателна гледка, но… О, говориш така, защото не си ме видял… Ами? О, и аз бих излязла с теб с удоволствие… Тази вечер?… Не, нямам планове, които да не мога да променя…

Все още клатейки недоумяващо глава, Хелън завъртя очи.

— Чудесно. По кое време? Добре… Прекрасно… Страхотно… Ще се видим довечера.

Тя подаде слушалката на Алисън да я постави върху апарата.

— Сигурна ли си, че можеш да издържиш да излезеш?

— Ще ме води в рибарската хижа. Това определено мога да го издържа.

— Там е добре — съгласи се Алисън.

Рибарската хижа бе най-хубавият ресторант в Клинтън.

— Голямо вълнение, няма що — обади се Хелън. — Да излизаш с първокурсник.

— Разкошен първокурсник — добави Силия.

— Все едно да излизаш с невръстни деца.

— Затваряй си плювалника — тя се облегна назад, кръстоса глезени и продължи. — Освен това той е на двадесет и една, колкото сме и ние.

— Да, да…

— На толкова е!

— Какво, да не е повтарял три път първи курс?

— След гимназията е работил. Бил е манекен и се е снимал в реклами.

— Ами гаджето му? — обади се и Алисън. — Нали разправяше, че излиза с някоя.

— Да, излиза. Осъзнал е, предполагам, че не е за него.

— Сигурно предпочита да излиза с инвалиди — предположи злорадо Хелън.

— Или иска да я използва, за да си отмъсти — гадаеше Алисън.

— Иска да я начука — отново се обади Хелън.

— Вие двете направо прекалявате.

— Ревнуваме — обясни Хелън. — Съжаляваме, че ние не сме поканени в Рибарската хижа от първокурсник.

— Ще му звънна. Може би ще успее да уреди някоя от вас да излезе с Роланд.

— Не съм себична. Отстъпвам го на Алисън.

Силия извърна глава и погледна Алисън усмихната.

— Да излезем четиримата. Все едно сме още в гимназията.

— Извинявай, но ми се повдига.

— Е, давам си сметка, че Роланд не е толкова привлекателен, колкото Евън, но все пак — събота вечер е. Не искаш да стоиш вкъщи в събота вечер, нали?

— Освен това той определено те харесва — обади се и Хелън.

— Така е — съгласи се и Силия.

— Начинът, по който те разсъбличаше с очи вчера…

Разговорът караше Алисън да се чувства неловко.

— Наистина бих дошла на среща заедно с теб, Силия, но знам, че Роланд има други планове за довечера. Намислил е да сте тримката.

Хелън се изхили.

— Ха-ха — обади се Силия.

Алисън погледна към Хелън.

— Тя мисли, че се шегувам. Хелън, не смяташ ли, че е малко странно. Джейсън, който никога не е звънял на Силия досега — независимо от нейния интелект и красота, — я кани на вечеря точно в деня след случайната й среща с неговия съквартирант Роланд в Търговската алея?

Хелън сложи пръст на дебелата си долна устна и потвърди:

— Наистина е необичайно.

Силия се ухили самодоволно.

— Ще ви кажа, какво ще направя. Ако Роланд се появи на вечерята, ще му дам ключа от къщи и ще му обясня, че двете ми съквартирантки просто умират от възбуда по него — тя намигна на Хелън. — И ще го посъветвам да донесе и чипс.

— Е, как изглеждам? — попита Силия.

Седнала в люлеещия се стол, Алисън остави маркера върху текста от Чосър, който изучаваше от два часа насам. Вдигна глава.

— Много добре.

Превръзката от челото на Силия беше изчезнала. Синият копринен шал около главата й криеше ожуленото място. Шалът бе вързан на възел над лявото й ухо и краищата му се спускаха почти до рамото. Беше сложила огромни обици халки.

— Доста добре, наистина — повтори Алисън.

— Симпатична съм, нали?

— Да, дори направо чудесна.

— Не си личи, че съм повредена стока, а?

— Не. Особено ако човек не знае с каква репутация се ползваш — обади се Хелън.

Идваше от кухнята с кутия бира и пакетче фъстъци. Подаде бирата на Силия.

— Не, благодаря. Пазя си мястото за вечерята.

— Къде е презрамката ти? — попита Хелън.

— Не възнамерявам да се появя в Рибарската хижа с вързана ръка — Силия тромаво помръдна ръката си. — Бинтовах си ръката в лакътя и двете колене.

— Изненадана съм, че имаш дреха, която да може да ги скрие — вметна Хелън.

— Това е, което успях да измисля.

Синята рокля беше с източени ръкави и достатъчно дълга, за да покрие коленете й. Скриваше превръзките, но не съвсем. Алисън забеляза, че те се виждат заради начина, по който лъскавата материя прилепваше към тялото на Силия. Изглеждаше сякаш отдолу има само тези три превръзки и нищо друго.

Силия се огледа.

— Бих предпочела да сложа нещо, което разкрива повече от прелестите ми отпред — призна тя като дърпаше надолу бието около врата.

— Ако нахлузиш целофан може би ще се вижда повече — сподели на глас Хелън и се настани на дивана. — Искаш ли фъстък? — попита тя Алисън като метна един към нея.

Алисън го хвана във въздуха и го налапа.

— Има и още един проблем — продължи Силия, — но не знам как да го разреша — тя се извърна настрани и направи крачка напред. Десният й гол крак се подаде през цепката на роклята. Виждаше се бинтованото коляно. — Опитах се да сваля превръзката, но коляното наистина ме боли без нея.

— Можеш да опиташ с ластичен чорап — предложи Алисън.

— Вярваш ли, че ще го направи? — не се стърпя Хелън.

— Искам да кажа, той знае, че си имала премеждие — обясни Алисън. — Няма да е толкова страшно, ако се види превръзката.

— Той и така и така ще ги види, когато метнеш роклята на пода — отбеляза Хелън.

— Тя няма да си хвърли роклята на пода — апострофира я Алисън. — Роланд внимателно ще я закачи.

— Много сте забавни, няма що. Колко е часът?

Хелън погледна ръчния си часовник.

— Шест и двайсет.

— Добре. Той ще дойде да ме вземе в седем без десет.

Мисля да си пийна едно малко…

— И аз щях да искам да се напия, ако ще излизам на обществено място облечена така — подметна Хелън.

— Ако ти излезеш на обществено място облечена така, хората ще имат нужда да се напият — не й остана длъжна Силия.

Обърна към Алисън.

— Да донеса ли нещо и за теб?

— Да, благодаря. Каквото и на теб.

Силия изчезна в кухнята.

— Господи, изглежда божествено — прошепна Хелън. — Ако поне десет процента приличах на нея… — тя поклати глава и въздъхна. — Животът е тежък, а накрая — умираш.

— Хайде да се обадим да ни донесат пица, след като излезе.

Хелън вдигна дебелите си вежди.

— Е, може би животът не е чак толкова тежък.

След няколко минути Силия се върна с поднос в лявата ръка. Две чаши се мъдреха на таблата.

— Двойна водка — обяви тя, докато Алисън взимаше едната чаша.

— Ще се напиеш, още преди да е дошъл — смъмри я Хелън.

— Само едно питие за премахване болката. А освен това той ще шофира.

Тя постави таблата внимателно на масата, настани се бавно на дивана и вдигна чаша.

Алисън отпи. Питието беше доста силно. Тя погледна към Силия със сериозно изражение на лицето.

— Сигурна ли си, че си готова за тази вечер?

Загледана в чашата си, Силия повдигна едното си рамо.

— Не възнамерявам да спра да живея, само защото някакъв тип ми стори тази гадост.

— Може би се нуждаеш от малко време.

— Да седя и да го премислям ли?

— Според мен доста те е разтърсило.

— Знам.

— Имам предвид — емоционално.

— Алисън е права — обади се и Хелън. — Не можеш просто да се преструваш, че не е станало. Ти за малко не загина, а оня тип умря. Това са все утежняващи обстоятелства.

— Ще се справя, ще видите. Какво се опитвате да направите? Да ми развалите апетита ли? — тя отново отпи. — Ще ми бъде много добре. И ще ми е още по-добре след няколко питиета и вечеря с раци в компанията на симпатичен мъж, който ме харесва, и е готин, макар и първокурсник. Разбирам вашата загриженост, но престанете, а? Бомба съм!

— Питието си го бива — каза Алисън. — Съвсем скоро и двете ще сме бомба.

— Да, но аз ще съм с прекрасен чаровен мъж, а ти ще си с Хелън. Умрете от завист.

— Хей, не говори така — помоли Алисън. — Депресираш ме.

Малко парче от фъстък се удари в челото й и попадна в чашата. Заплува във водката. Тя го извади. Ухилена, го метна в устата си. Солта се бе измила. Извади парче лед от чашата и започна да го изучава.

— Ей, недей — помоли Хелън. — Можеш да нараниш някого с това.

— Права си. Какво ли се чудя?

Тя го метна по Хелън.

Пищейки, Хелън се сви в стола. Трепна, когато кубчето попадна в скута й. Ръката й подскочи. Част от бирената пяна попадна на шията и започна да се свлича към гърдите й.

— Леле…

— Леле… — обади се и Алисън.

— Божичко — замисли се Силия. — Май ще е най-добре да звънна на Джейсън и да откажа срещата. Тук явно ще е голяма веселба тази вечер.

Хелън стисна пакетчето фъстъци с колене. Гледайки надолу, тя дръпна мокрия плат от себе си. Беше със същата избеляла, безформена рокля, с която вчера ходи до Търговската алея. Или може да е друга, помисли си Алисън, но да прилича на онази. Имаше няколко. Обаче трудно се различаваха. Хелън помириса мокрия плат.

— Забелязва се значително подобрение — констатира тя.

— Тръгнаха — провикна се Алисън от люлеещия се стол.

Хелън отвори бавно вратата на стаята си и се огледа. Искаше да се увери, че са сами, преди да се реши да влезе. Доволна от огледа, тя се приближи до Алисън.

— Е, как изглежда той?

— Прилича на актьор от реклама за одеколон след бръснене.

— Хм — Хелън прокара ръка през носа си. — Сигурно е мухльо. Забелязала ли си, че все с мухльовци излиза.

— Не бих казала — колебаеше се Алисън.

— Такива са. Уверявам те. Един ден ще съжалява.

— Надявам се да не й се случи.

— След като излизаш с мухльовци, рано или късно…

— Каква пица ще поръчваме? Със салам? Наденица?

— Имам няколко менюта в чекмеджето.

— Донеси ги.

Седемнадесета глава

Докато слизаше от колата, Джейк продължаваше да трепери. С фенерче в лявата ръка и мачетето, стиснато под нея, той пристъпи към багажника. Няколко пъти ключето се разминаваше с ключалката, преди да успее да го пъхне. Завъртя го. Постави мачетето и фенера вътре, до тубата с бензин, и затвори капака.

На предната веранда на къщата се наложи да хване дясната си ръка с лявата, за да спре треперенето и да отключи вратата. Вътре пусна резето. Сложи предпазната верига. Макар през прозорците все още да нахлуваше светлина, той обиколи хола и запали всички лампи. Докато правеше това, се улови, че проверява прозорците и наднича зад мебелите.

— Железни нерви — промърмори той.

Запали осветлението в кухнята. Провери дали прозорците и задната врата са затворени. Прегъна се в кръста, тъй като кожените панталони бяха прекалено тесни, за да клекне, отвори шкафа и извади бутилка бърбън. Капка пот се откъсна от брадичката му и тупна върху ботуша.

Пристъпи към мивката и откъсна близо метър от хартиеното руло. Попи лицето и гъстата си коса.

После напълни чаша с бърбъна. Отпи няколко глътки и въздъхна, когато усети топлината от питието да се разлива по тялото му.

Взе чашата и тръгна по коридора като по пътя палеше лампите. Влезе в спалнята.

Запали светлината. Огледа се. Завесите бяха спуснати. Вратата към дрешника беше отворена, както я бе оставил. Отпи още веднъж, мина покрай дрешника и се огледа. Заобиколи от другата страна на леглото. Изпитваше неудържимо желание да се подпре на ръце и колене и да надникне под леглото.

Не се смахвай, заповяда си той. Вече си у дома. Това не е проклетият ресторант „Оукуд“, а домът ти. Под леглото няма нищо освен, може би, няколко фъндъци прах.

А и облечен в тези дрехи, щеше да му е много трудно.

След като отпи пак, Джейк постави чашата на нощното шкафче. Свали ципа на коженото яке и го съблече. Синята му риза, потъмняла от потта, бе прилепнала към тялото. Опита се да я разкопчее, но пръстите му така трепереха, че след като се справи с най-горното копче, изхлузи ризата през глава.

Разкопча колана с кобура и го метна на леглото. Револверът подскочи върху дюшека. Не отмести очи от него, докато сваляше ципа на панталоните и ги изхлузи до коленете. Сядайки на леглото, откопча кобура и освободи револвера. Постави го близо до дясното си бедро, наведе се и събу ботушите. Чорапите му бяха като залепнали за краката. Свали и тях. Смъкна тесните панталони до прасците и ги изрита.

На светлината на лампата краката му блестяха от потта. Косата му също бе сплъстена от пот. Разтърка лепкавата кожа на прасците, обърна краката си и ги огледа отзад.

Не се забелязваха никакви рани с големина колкото двадесет и пет цента.

По дяволите, разбира се, че няма да има. Нищо не може да проникне през ботушите и кожените панталони. Поне не, без да го усети.

Джейк се изправи. Задникът му бе оставил потни отпечатъци върху бледосинята кувертюра. Свали подгизналите си слипове.

Добре, побъркал съм се, каза си той.

Взе револвера и застана на лакти и колене. Повдигна края на висящата кувертюра и се взря в тъмното пространство под леглото.

Чифт очи се бяха вторачили в него.

Извика. Насочи револвера към очите. Почти дръпна спусъка преди да разбере, че насреща са очите на Куки — огромната плюшена кукла — чудовище на Кими.

Протегна ръка и я издърпа изпод леглото. Доближи я до бузата си.

Божичко! Ами ако я бях прострелял?

Просто една плюшена играчка, това той знаеше. Но подобно на всички кукли на Кими и тя носеше нещо от детето. Кими сякаш им бе вдъхнала живот. Чуваше как нарежда с ниското си мърморещо гласче: „Искам Куки!“

Джейк усети буца в гърлото си.

— За малко ти се размина, Куки — прошепна той.

Изправи се на крака. С обемистата синя играчка в едната ръка и с револвера в другата той се насочи към вратата. Възнамеряваше да сложи Куки — чудовището обратно в стаята на Кими. Но се отказа. Вместо това я положи на нощното шкафче до телефона.

В отделението на дрешника, което някога ползваше Барбара, все още висеше голямо огледало. Той тръпна вратата и се огледа.

Ще знаеш, ако те е спипало, каза си той.

А може да ти помогне да забравиш. Ако те превърне в канибал…

По краката му не се забелязваха рани. Торбичките на тестисите му се бяха сбръчкали. А пенисът му изглеждаше така, сякаш предпочита да изчезне. Прокара ръка между краката си и провери от двете страни на торбичките и зад тях. Напъха пръст в пъпа си и потрепери, като си представи как показалецът му потъва навътре. Но всичко беше наред с пъпа му. Всичко останало отпред също изглеждаше нормално, макар белегът от раната с нож под дясната му гръд да бе малко по-блед от обикновено.

Обърна се. Погледна през едното рамо, после — през другото. Опипа между влажните бузи на задника си.

Добре си, освен ако проклетото нещо не се е напъхало през ануса, помисли си той. Но нямаше как да го стори, без да мине през кожените панталони, а по панталоните липсваха дупки.

Доволен, че съществото не се е настанила в него, Джейк отпи от бърбъна. Чашата беше почти празна. Отнесе я заедно с револвера в кухнята. Напълни отново чашата и извади от чекмеджето голяма прозрачна пластмасова торбичка за увиване на продукти за фризера.

Чудеше се дали е с всичкия си.

Никой никога няма да разбере за това, уверяваше се той. Щом ще те накара да се почувстваш по-добре — направи го.

Уж е ченге, а се държи като подплашен хлапак.

Пъхна револвера в торбичката и плътно я затвори с ципа по ръба.

Заключи се в банята. Огледа внимателно пода, стените, тавана, мивката и ваната. Пусна душа. Отпи няколко пъти, преди водата да достигне желаната температура. После сложи чашата на тоалетната чиния и стъпи във ваната. Дръпна непрозрачната стъклена врата. Над вградената сапуниерка имаше метален лост за пешкири. Намести дулото на поставения в торбичката револвер между лоста и покритата с плочки стена. Размести оръжието, докато се увери, че няма да падне. Взе сапуна и започна да се мие.

Беше му приятно под силната гореща струя. Джейк си мислеше, че не може да е в по-голяма безопасност. Вратата бе заключена. Беше огледал банята. Вратите около ваната го изолираха и лесно можеше да се окаже с револвер в ръка. Нищо не можеше да го докопа.

В следващия миг забеляза сапунената вода, която се източваше от ваната.

Кожата му настръхна.

Не бръмвай, заповяда си той. В канала има метална решетка. Нищо не може да мине оттам.

Застана на колене. Пръстът му влезе в канала само до първото кокалче. След това усети препятствието.

Добре. Значи няма проблеми.

Само един проблем, човече. И той е в главата ти.

Два часа сам претърсва проклетия ресторант.

Ако щеше да те напада, тогава щеше да го стори.

Не е дошло вкъщи с теб. Вероятно си е намерило нов дом — у оня, дето е нахълтал в ресторанта между четвъртък вечер и днес следобед. Някой щастливец обикаля наоколо с проклетото нещо в гърба си и търси с какво да го нахрани. Дай ни и днес насъщния. Старият Барни. Та той намери сили дори да се шегува. Трябваше да отиде там. Дали след това и той нямаше да подскача при вида на канала в банята.

Джейк остана в банята, докато водата не започна да изстива. Излезе, изсуши се, изпи още една глътка и извади револвера от торбичката. В спалнята се среса и облече халат. Отнесе питието и оръжието в хола. Седна на дивана и кръстоса крака върху масичката. Постави револвера в скута. След това придърпа телефона и набра номера на Барни.

Барни вдигна с думите:

— Хигинс на телефона.

— Тук е Джейк — гласът му звучеше нормално. — Епългейт обади ли ти се?

— Да. Ти беше прав за шофьора на микробуса. Отпечатъците от зъбите и кръвната група съвпадат. При теб какво стана?

— Проверих онези, които бяха на местопроизшествието в четвъртък. Всички са чисти.

— Откъде си толкова сигурен?

— Приложих методът на разсъбличането.

— Сигурно много им е харесало. Обясни ли защо го правиш?

— Почти, Заявих, че Смелцър е бъкал от паразити. Доста охотно се подчиниха.

— Можеше да кажеш, че съм наредил оглед за обрязване.

Джейк не реагира на забележката.

— След като приключих, отидох до „Оукуд“. Някой е влизал там. Вратите отпред и отзад са били насилвани. Намерих пакет брашно на пода в кухнята.

— Пакет какво?

— Брашно. Онова дето се използва за готвене, нали знаеш?

— Някой да не е правил сладки?

— Съмнявам се. Няма фурна. Но имаше отпечатъци от крака. Някой е стъпил в кръвта и е оставил отпечатъци. С бос крак. Може би номер 37. И някой е пресушил бутилката водка, която семейство Смелцър остави на бара.

— Как си обясняваш всичко това?

— Може да е някой скитник. Размерът на отпечатъците от крака обаче ме кара да мисля, че е било момиче. Вероятно няколко хлапета от колежа са си направили купон.

— И никакви признаци от подлата змия?

Кожата по краката и челото на Джейк сякаш се опъна.

— Огледа наоколо, нали?

— Огледах. Повече от два часа претърсвах. Не пропуснах сантиметър.

— И нищо не откри, така ли?

— Не го открих…

— Но има още нещо, нали?

— Да — усети, че въздухът не му достига, и че е леко замаян. Седна по-изправен и пое въздух. — Долу в избата, зад стълбището, намерих шест яйца.

— Яйца?

— Да.

— Кокоши яйца.

— Не, не кокоши яйца.

Барни леко подсвирна в телефонната слушалка.

— Неговите яйца?

— Аз… Да, май неговите. Бяха прозрачни… И меки. Червеникави, но прозрачни… Виждаше се вътре… И във всяко имаше нещо като… малко червейче.

— Поднасяш ли ме, Кори?

— Дребни сиви червейчета.

Барни дълго време не пророни дума. Накрая попита:

— Къде са тези яйца сега?

— Още са си там.

— Оставил си ги?

— Стъпках ги.

— Луд ли си? Мамицата му!

— А какво трябваше да направя? Да ги взема като веществено доказателство ли?

— Можехме да ги дадем за изследване, да разберем…

— Знам. Знам, Барни, но малко се шубелисах.

Последва втора дълга мълчалива пауза.

— Добре ли си? — обади се накрая Барни със загрижен тон.

— Справям се.

— Ти не си човек, дето си глътва езика.

— А, много лесно мога да го сторя.

— Не трябваше да те оставям да ходиш сам. Извинявай. Ще се оправиш ли?

— Разбира се.

— Значи размаза малките гадинки?

— Да. Съжалявам.

— Е, може да е за добро. И какво, мама не се навърташе наоколо, така ли?

— Мисля… То може да е навсякъде, но има голям шанс да е напуснало мястото в някое от хлапетата, които са били там.

— Онези от купона?

— Само предполагам.

— Някакви идеи кои са били?

— Само, че едното е било момиче, а не мога да си представя, че е отишла сама. Вероятно е била с момче. Може да открием отпечатъци от вратите и бутилката с водка. Прибрах шишето, за да го проверим. Но не мисля, че ще ни помогне много. В университета в Клинтън има три хиляди студенти и около петстотин ученици в гимназията. А в нашите досиета сигурно има отпечатъци само на десетина-двадесет.

— Ами ако проверим по метода на събличането всяко проклето хлапе в града? Ще ти помагам при момичетата.

— Да, ще ми се да можехме. Или да вземем отпечатъци от всички. Така със сигурност ще го открием.

— Няма гаранция, че онова е в някое от хлапетата — отбеляза Барни.

— Онова?

— Не знам как да го наричам. Та то може да се е омело, преди децата да са пристигнали. Имаш ли предложение какво да правим?

— Всъщност не. Да държим под наблюдение „Оукуд“. Убеден съм, че съществото се е омело. Но има ли шанс хлапаците да се върнат?

— Много слаб, почти нищожен. А ти най-добре си почини. Ако онова е в някого, може пък човекът да побегне. Така няма да ни виси като проблем на главата. Остане ли да се навърта наоколо, то до ден-два, представи си, може да се окаже, че някой е изчезнал или е убит. Това вече ще е от голяма помощ.

— Каквото и да стане, ще трябва да съобщим на хората.

— Благодаря, че ми напомни! — тросна се Барни.

— Ако аз не го сторя, Епългейт ще го направи.

— Така е. Говорихме, когато се обади. Ще си траем до вторник на обед. Ако не сме го сгащили дотогава, обявяваме пресконференция. Той, аз и ти ще станем знаменитости — Тримата бунаци, които паникьосаха нацията. Боже, колко забавно ще бъде. Най-добре да открием кучия му син дотогава.

— Не мога да стоя и да чакам със скръстени ръце.

— Нямаме за какво да се заловим. Стой кротко, докато намислим какво ще правим. Опитай се да не мислиш за него.

— Добре.

След като затвори, Джейк довърши бърбъна. Отиде в кухнята, за да си приготви нещо за вечеря. Точно белеше картоф над мивката и се сети, че е оставил револвера на дивана. Не отиде да го вземе. Поради някаква причина страхът му се бе изпарил.

Да не би да беше заради бърбъна? Не! По-вероятно е заради разговора с Барни. И от това, че сподели за съществото, за яйцата му и за нахлуването в ресторанта. Особено за нахлуването. Вече не се съмняваше ни най-малко, че съществото си е намерило нов домакин. То не се спотайваше наоколо, дебнейки как да се вмъкне в него. Не се канеше да изскочи от обелките картофи и да го ухапе по врата.

То беше до гръбнака на хлапето, което се бе завъртяло на неподходящо място в търсене на забавления.

Джейк се зачуди дали хлапето не започва да огладнява.

Осемнадесета глава

— Вечерята беше прекрасна — сподели Силия, докато напускаха Рибарската хижа. — А и ти си възхитителен.

— Удоволствието бе изцяло мое — отвърна Джейсън.

Тя обгърна с ръка раменете му, приближи се към него и го целуна. Стояха в галерията от колони на ресторанта, а момчето на паркинга въобще не се забелязваше. Наоколо всъщност не се забелязваше никой. Джейсън я задържа. Усети горещия влажен дъх върху устните си и набъбналите й гърди, докато коремът й се търкаше в неговия. Започваше да се възбужда. Знаеше, че и тя го усеща. Тя се изви и се отърка у него. Той плъзна ръка по гърба й. През материята на роклята усещаше единствено гладкостта на кожата й. Не напипа дори ластик на талията. Погали стегнатия й задник.

Сети се за Дана и се почувства гузен. За теб го правя, помисли си той.

Как ли пък не — почти я чу да му се сопва. В момента си възбуден, копеле такова!

Е, кой може да ме издаде, мина му през главата. Дана дори може да е мъртва.

Не мисли за това. Божичко!

Някаква кола се приближи към входа на ресторанта и ги принуди да се отлепят един от друг. Джейсън хвана Силия за ръката и попита:

— Искаш ли да се усамотим някъде?

— Непременно.

— Знам едно закътано местенце.

— Колкото по-закътано, толкова по-добре — одобри тя и залитна към него. Изкриви глезена си и изпищя. — Олеле… По дяволите! Чакай малко!

Изхлузи обувките с висок ток. Като се стараеше да не прегъва колене, се наведе и ги взе. Джейсън не можеше да откъсне поглед от прилепналата към задника й рокля. Само мисълта за Дана го възпря да не я погали. Силия се изправи с обувки в ръка.

— Даже когато си трезвен, е трудно да вървиш с такива обувки — отбеляза тя.

— Искаш да кажеш, че не си трезва ли?

— Не напълно — тя изговори думите бавно и педантично. — Но не съм и съвсем пияна — ухили се. — А ти как си?

— Малко съм отнесен.

Стигнаха до неговата кола. Той отвори дясната врата, помогна на Силия да влезе и заобиколи. Вътрешната лампичка светна, когато отвори шофьорската врата. Ръката на Силия бе преметната през гърба на седалката и опъваше роклята върху гърдите й. Зърната й стърчаха. Лявата му ръка лесно си проправи път през цепката на дрехата. Като се изключи еластичния бинт около коляното, кракът й бе напълно оголен. Краищата на бинта висяха от вътрешната страна на краката й. Хубава гледка ще се открие, ако краищата се отместят още малко надясно, помисли си Джейсън.

Силия се ухили, сякаш знаеше какво си мисли.

— Ще влизаш ли?

— Да.

Той се настани зад волана и затвори вратата. Светлината угасна. Джейсън успя някак да напъха ключа в стартера и да запали.

Усети ръката на Силия върху врата си. Галеше го.

— Напрегнат ли си? — попита тя.

— Мъничко — отвърна той, докато отдалечаваше колата от бордюра.

— Защо? — не спираше да говори тя и масажираше вратните мускули. — Не аз те притеснявам, нали?

— Май е повече от вълнение, отколкото от нерви.

— М-м-м.

Но и от нерви също, помисли си той. Боже! Въобще не ставаше както бе планирал. Възнамеряваше да я напие и тази част от плана бе изпълнена. Беше си направо пияна. Но не бе възнамерявал да изпита чувства. Той изпълняваше роля в налудничавия план на Роланд за спасението на Дана. Това бе всичко. Роля. Да се прави на заинтересован и впечатлен, докато я тъпче с хубава храна и доста къркане. За да я направи после напълно безпомощна.

Тя е точно такава, каквато я исках, помисли си той.

Но аз не съм.

Започна от момента, когато я видя. Хрумна му, че Дана никога не е изглеждала толкова привлекателна. Чувствайки се като предател, той се опита да изхвърли мисълта от главата си. През цялата вечер обаче непрекъснато ги сравняваше и Дана все губеше. Силия бе далеч по-красива от Дана, изслушваше го, опитваше се да вникне в думите му. Не беше самонадеяна. Далеч по-остроумна от Дана, тя го прекъсваше от време на време. Но дори най-язвителните й бележки бяха добронамерени и нямаха нищо общо със злобата, която често правеше сарказма на Дана циничен. Притежаваше топлина и мекота, които напълно липсваха у другото момиче.

Докато вечеряха, с изненада откри, че Силия все повече и повече го привлича. И се чувстваше отровен от вина. Сякаш предаваше Силия, защото я използваше по този начин. Предаваше и Дана, след като искаше да я смени със Силия.

— Светофарът…

… Е червен, помисли си той. Но бе прекалено късно, за да спре, и затова прекоси кръстовището.

Ръката на Силия се дръпна от врата му.

— По-добре да се съсредоточиш върху шофирането. Ако те спрат в това състояние…

— Права си.

До следващото кръстовище той често поглеждаше в огледалото за обратно виждане.

— Добре ли си? — попита тя.

— Да.

— За какво мислиш?

— За теб.

— За мен, разбира се. Поразен си от моята красота и чар.

Джейсън се усмихна и повтори:

— Красота и чар.

— И си опиянен от нетърпение.

— Доста си проницателна.

— Но кажи наистина — има ли връзка с Дана?

Джейсън усети как нещо в гърдите му подскочи.

— Двамата бяхте неразделни. Изведнъж тя изчезва от хоризонта и се появявам аз. Говори ли ти се за това? Искам да кажа — не е някакъв номер, за да си я върнеш или да я накараш да ревнува, нали?

Точно номер си беше.

Почувства се благодарен на тъмнината, понеже не се виждаше сгорещеното му лице, което вероятно бе алено.

— Въобще не е така — опита се да обясни той. — Скъсахме. Само че не тя ме изостави, а аз нея. Не можех да я търпя повече. Голяма кучка е. Не разбирам какво ме е привлякло първоначално у нея.

Извинявай Дана, помисли си той.

Лайнар, представи си той гнева й. Вярваш на всяка дума, която изрече. За теб съм представлявала единствено момиче за чукане. Но за да сме честни — ти пък за мен беше само един надървен пенис.

Сви по Латам роуд.

— Накрая осъзнах, че нещо не достига — продължи Джейсън. — Искам да кажа — една връзка трябва да е повече от чукане.

— Говориш за две съвършено различни неща — обади се Силия.

— Не знам. Ще ми се поне да харесвам човека, с когото съм, а стигнах дотам да не мога да понасям присъствието й. Тя се оказа лоша, груба, злобна… а не като теб. Ти наистина си привлекателна.

— Да, истински ангел съм.

— В сравнение с нея — да.

Тогава защо те водя натам? Не съм длъжен на Дана. Освен това тя може вече да е и мъртва (почти се надявам… Не!), а и не бива да говоря за нея по този начин. Нищо, че отговаря на истината.

Трябва да направя каквото мога за нея. Поне това й дължа.

А и планът е доста глупав. Няма да даде никакъв резултат.

Така че — ако нищо не стане, закарвам Силия до дома й и тя никога няма да разбере, че е служила за примамка.

А ако даде резултат — за което шансовете са минимални, — така и така никой няма да пострада. Хващаме този тип. Той ни отвежда при Дана…

Или ни отвежда при тялото й, увиснало голо на гредата — обезобразено и безжизнено…

И в двата случая Силия няма да пострада.

Заведи я другаде. Откажи се от цялата идея. Защо не отидете в мотел? Би било чудесно. Не постъпвай така с нея.

— Точно ей там онзи шип се опита да ме смаже — обади се Силия.

— Искаш ли да го разгледаш?

Тя поклати глава.

— Не ми харесва дори да се намирам толкова близо до мястото. Велосипедът ми още трябва да е тук. Не се върнах да го взема.

— Да го приберем сега? Може да го сложим на задната седалка.

Дано се съгласи, замоли се той. Ще приберем колелото и идеята за „Оукуд“ ще отпадне.

— Доста е изкривено. Дори да може да се оправи. Не знам дали го искам. Ще си взема ново, ако реша, че пак ми се кара.

— Сигурна ли си?

— Да.

Джейсън намали, включи мигач и зави по тесния път към ресторанта „Оукуд“. Погледна Силия. Тя го гледаше смаяна.

— Къде отиваме? — прошепна тя.

— Тук има паркинг. Подходящ е, защото е доста изоставен.

— Но онези хора бяха убити тук в четвъртък.

— Да — кимна той. — Четох. Ако предпочиташ да отидем на друго място…

— Не — отрони тя. Не се впусна в повече обяснения.

— Тук поне няма да ни безпокоят — подметна Джейсън. — Никой няма да стъпи тук след случилото се.

— Може да дойде някой заради тръпката.

Пътят блестеше. Джейсън зави надясно. Подкара в кръг като наблюдаваше как светлината от фаровете осветяват паркинга. Нямаше други коли. Светлината попадна върху един от ъглите на ресторанта, след това — върху фасадата. Прозорците проблясваха. Когато осветиха входната врата, той спря.

— Още се приближи — прошепна Силия.

— Ти…? Добре.

Остави колата да се приближи напред, почти до стъпалата към верандата. Спря, изключи двигателя и дръпна ръчната спирачка. Остави фаровете включени.

Силия се наведе напред и се взря през предното стъкло.

— Страховито е — пророни тя.

— Кое?

— Това, че сме толкова близо до мястото, където е станало. Хайде, изключи фаровете.

Той завъртя копчето.

Силия продължи да се взира в тъмнината.

— Мислиш ли, че ще успеем да влезем? — попита тя.

Оказа се толкова лесно. Тя искаше да влезе. Хайде да действам. Да приключа с цялата история.

— Не знам… — започна Джейсън неуверено.

— Страх ли те е? — гласът й звучеше леко завалено.

— Малко. А теб?

Тя не отговори. Облегна се назад. Загледа се в Джейсън, вдигна ръката му и я постави върху голото си бедро.

— Усещаш ли как съм настръхнала?

Той придвижи ръката си леко нагоре. Да, усещаше настръхналата й кожа. Сигурно се бе бръснала, но израсналите косъмчета леко набождаха в горния край на бедрото й. Той прокара ръка от вътрешната страна. Там кожата беше мека — невероятно мека и гладка. Платът на роклята леко докосна края на дланта му. Още два-три сантиметра, помисли си той и…

Няма да ме спре. Знам, че няма да ме спре.

Не. Не бива да си играеш с нея. Особено ако възнамеряваш да изпълниш започнатото.

Ами забрави тогава за плана. Така и така е тъп план.

А ако Дана е жива, ако я държат някъде, ако я измъчват, ако някакъв маниак я изнасилва и това е единственият шанс да бъде спасена? Не можеш да я зарежеш с лека ръка.

Господи, какво да направя?

Отдръпна ръка от крака на Силия.

— Да, настръхнала си. Страх ли те е или ти е студено?

— Развълнувана съм.

Джейсън видя как святкат зъбите й в тъмнината.

— Знам как може да се разкара настръхналото.

— Не съм сигурна, че искам да се разкара. Усещането ми харесва. Знаеш ли, имам чувството, че и отвътре треперя. Много е приятно. Почти сексуално.

— Е, това може да те накара още повече да настръхнеш вътрешно…

Навеждайки се над волана той затършува под седалката и извади бутилка шампанско.

— Ето, това вече е стилно — зарадва се Силия.

Той кимна и започна да сваля станиола около тапата.

Шампанското бе идея на Роланд. За по-сигурно, бе казал той. Напълни я с бълбукащата течност и няма да имаш никакви проблеми да я вкараш вътре. Ако имаш късмет, тя може и да заспи. Тогава ще я внесеш.

Джейсън не знаеше дали иска такава сигурност.

Но искаше време да поразмисли и да реши.

Ако ще влизаме, по-добре тя да е напълно пияна, каза си той.

Докато въртеше телчето, Силия го загърби и с лявата си ръка свали прозореца. После пак се обърна към него.

— Изстреляй тапата през прозореца от моята страна.

— Не искам да те ударя с нея.

— Ако съм във форма, ще я хвана със зъби.

— Не си ли във форма?

— Тъмно е и съм леко замаяна. Затова внимавай да не ме уцелиш.

Джейсън свали телчето, притисна бутилката към гърдите си и започна бавно да върти корковата тапа. Тя проскърцваше. Насочи бутилката далеч от лицето на Силия и доосвободи тапата. Чу се слабо гръмване. Минавайки покрай носа на Силия, тапата излетя през прозореца. Чу я да се смее, докато приближаваше уста към бликналата бутилка. Пенливата течност се разля по ръката и ризата му. Глътка от питието го задави.

— Добре ли си?

След няколко мига се оправи. Отпи отново и подаде бутилката на Силия. Тя я вдигна високо и наведе глава назад. Наблюдаваше как се движи гърлото й, докато пиеше. С въздишка му върна шишето.

— Хубаво е — отбеляза тя.

Обърна се с лице към Джейсън, седна настрани и вдигна крака си на седалката. Коляното й докосна крака му. Вътрешната страна на бедрото й бе извита нагоре. Плъзна поглед по бледата кожа и го спря върху тъмното петно — близо до края на бедрото и прикрито от роклята. Вдигна бутилката. Отпи глътка. Стисна устни и се престори, че продължава да пие, преди да й подаде отново питието.

— Още ли си настръхнала? — попита той.

— Даа… По’ече от вся’ога — заваляше думите тя. — Да има случа’но сиренце и солени бисквитки…

— Опасявам се, че не се сетих за това.

— Мо’е там да има — тя посочи с глава към гостилницата „Оукуд“. Отпи отново. — Все пак е ресторан’, нали?

— Да не би да си гладна?

— Ненаситна съм — заяви тя и Джейсън разбра, че не говори за храна. Тя погледна към задната седалка. — Ей там има одеяло.

Джейсън кимна.

— Грабвай го и ме последвай.

Преди да успее Джейсън да протестира, Силия смъкна крака си от седалката, обърна му гръб и слезе от колата.

— Ей, какво правиш? — попита той, докато тя се измъкваше навън.

— Ще вляза вътре.

— Откачи ли?

— Да.

Тя затръшна вратата на колата.

Джейсън изскочи бързо. Над покрива на колата я видя обляна от лунната светлина. С извит назад гръб и с отметната глава, отпиваше от шампанското.

— Не искам да влизам вътре — заяви той.

Тя отдалечи бутилката.

— Хайде, ще го превърнем в приключение.

— Може да е опасно.

— Одеялото — нареди тя, без да обръща внимание на протестите му.

Размаха бутилката и с несигурни, накуцващи крачки се отправи към стъпалата на верандата.

Джейсън сграбчи одеялото от задната седалка и забърза след нея.

Тя го изчака при вратата. Отпи и му подаде бутилката.

— Дамите, първи — обяви тя шепнешком. Отвори вратата. Хвана Джейсън за лакътя и го вмъкна вътре. Затвори вратата. — О, Господи, каква тъмница.

— Имам кибрит — прошепна Джейсън.

Сърцето му се бе свило.

— Нямаме нужда от кибрит — прекъсна го тя.

— Не искаш ли да ви…

— Обичам тъмнината.

С лявата си ръка прегърна Джейсън. Той остави одеялото да се изплъзне от ръката му. Прегърна я. Бутилката шампанско, която продължаваше да държи, се притисна в гърба й.

Беше й топло, но тялото й потреперваше. Когато се целунаха, той си даде сметка, че дори брадичката й трепери. Езикът й се пъхна в устата му. Дясната й ръка галеше задника му, а лявата извади ризата от панталона и започна да опипва гърба му.

Той откъсна устни от нейните. Лицето й приличаше на неясно бледо петно с черни дупки вместо очи и уста. Не му харесваше да я гледа такава.

— Ще се отърва от бутилката.

— Пресуши я.

— Не ми се пие повече.

— Дай.

Той я махна от гърба й. Ръката й се задържа върху неговата, преди да поеме бутилката. Чу я да пие. Посегна в тъмнината към нея. Напипа рамото й, а с другата си ръка — подмишницата. Като знаеше какво пипа, не му отне много време да открие гърдите й. Взе ги в ръце. Силия спря да пие и простена. Рязко си пое дъх, когато той нежно стисна твърдите й зърна.

Бутилката от шампанско тупна на пода и стресна Джейсън. Той трепна. Силия изохка.

— Извинявай — прошепна той.

— Няма значение.

Ръката й се плъзна по предницата на панталоните му. Той се притисна към нея, за да намали туптящата болка. Усети леко подръпване и чу как ципът се плъзна надолу.

Щеше му се да може да помисли. Желаеше я, но не тук. Искаше да я изведе, но същевременно копнееше да усети хладните й пръсти върху тялото си. Щеше му се да постави ръка в цепката на роклята, да я прокара по гладката кожа на бедрото и после — нагоре. Ще сме голи и върху одеялото, а въобще не трябваше да е така. Планът не беше такъв.

След като сме тук сега, трябва да се следва плана.

Тя не напъха ръка в панталона. Вместо това задърпа колана. Чуваше учестеното й дишане, докато я галеше по гърдите.

— Почакай — дрезгаво прошепна той.

— К’во има?

— Трябва да отида до тоалетната.

— Дай ми кибрита, за да постеля одеялото.

— Ще ми е нужен, за да намеря тоалетната.

Извади кибрита от джоба и запали клечка. Очите го заболяха от светлината. Силия премигна.

Подаде й кибрита и се отправи към нишата в далечния край на бара, където бяха тоалетните. Внимателно заобиколи масичката. Клечката започваше да пари пръстите му и затова я загаси. С протегнати напред ръце опипваше пространството и се придвижваше бавно напред.

Зад гърба му Силия запали нова клечка. Бързо премина разстоянието до нишата и се обърна назад. Силия стоеше по средата между входната врата и барплота и гледаше надолу към одеялото. Залитна и почти падна, когато се наведе да го вдигне. С една ръка го разгъна. Много бавно приближи клечката кибрит до лицето си и я духна. Изчезна.

Джейсън се взираше в тъмнината в очакване да се запали нова клечка. Такова нещо не се случи. Най-накрая се обърна и продължи напред като се опираше по стената. Откри вратата към мъжката тоалетна. Завъртя дръжката, влезе и запали осветлението.

Седнал на тоалетната чиния, Роланд му се ухили.

Деветнадесета глава

— Как върви? — осведоми се шепнешком Роланд.

Джейсън поклати глава.

Роланд посочи разтворените му панталони:

— От това предполагам, че не си сам.

— Тя е тук — отвърна Джейсън. Затвори ципа и затегна колана. Облегна се на вратата, пое дълбоко въздух и разтърка лицето си. — Започвам да се колебая, Ро.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя е симпатично момиче. Гадно е така да я използваме.

— Искаш да помогнеш на Дана, нали?

— Разбира се. Нямаше да съм тук, ако не исках. Но идеята е глупава. Какви са шансовете този тип да се появи тази вечер тук?

— Бил е тук снощи — напомни му Роланд. — И попадна на добра плячка. Защо тогава да не се върне и да опита пак?

— Звучи налудничаво.

— Когато се появи, ще го сгащим.

Джейсън пак поклати глава. Оттласна се от вратата и отиде да пусне водата в мивката.

— За да не ни чуе — обясни той.

— Къде е тя?

— Близо до входната врата. Постилаше одеялото.

Джейсън наплиска лицето си с бода, избърса се с предницата на ризата си и отново се облегна на вратата.

— Накърка ли я? — попита Роланд.

— Напълно.

— Чудесно.

— Чувствам се като отрепка.

— Нищо няма да й се случи.

— Ако оня тип дойде…

— Ще го хванем. И той ще ни отведе при Дана.

— Силия ще разбере, че съм я използвал, ако оня наистина се появи.

— Какво ти пука? Нищо не може да направи. Не си я отвлякъл или нещо такова. Дошла е тук доброволно.

— Не е имала предвид, че ще бъде използвана като примамка.

— Голяма работа. Е, може и да се стъписа. Но ти пък ще си намерил Дана. Струва си, нали?

— Предполагам.

Роланд стана.

— Най-добре да отидем там — реши той и спря водата. — Няма да е гот, ако нашият човек побегне с нея, докато седим тук и плещим. Ти иди при нея, но тихичко. Мълчи си. За да успеем, тя трябва да е сдала.

— Беше бая намотана, когато я оставих.

— Възбудена ли беше?

— Да. И доста нервна.

— Ако е будна — начукай я. Това би трябвало да я поуспокои. Веднага щом заспи, ела пак тук. Няма да е особено подходяща примамка, ако се навърташ наоколо.

— Не знам — продължаваше да се колебае Джейсън.

— К’во не знаеш?

— Цялата тази работа не ми харесва. Май най-добре да я прибера вкъщи.

— Не ставай глупак.

— Ро, тя е симпатяга. Харесвам я.

— И си готов ей така да зарежеш Дана?

Джейсън направи гримаса, все едно го е свил стомаха. Фразата му подейства, помисли си Роланд. „Да зарежеш Дана.“

— Ще отида да видя какво става — промърмори Роланд.

Направи му знак да се отмести, загаси осветлението и бавно завъртя топката на вратата. Езичето се дръпна съвсем безшумно. При отварянето пантите не издадоха никакъв звук. Ухили се. Бе помислил за всичко. По-рано, когато отвори заключената врата с помощта на ножа, смаза бравата и пантите.

Стъпките от босите му крака по дъсчения под не се чуваха. Долавяше стъпките на Джейсън зад гърба си, но те не бяха особено шумни. Като прокара ръка по стената, откри вратата към трапезарията и спря.

Джейсън постави ръка на рамото му.

Светлината в тоалетната преди малко пречеше на Роланд да вижда в тъмнината. Освен сивите участъци около прозорците, всичко изглеждаше черно. Заслуша се, но единствено долавяше собственото си сърцебиене и тежкото дишане на Джейсън. Звучеше сякаш току-що е приключил спринтово надбягване. Дъхът му миришеше на алкохол.

Роланд се изви настрани и опря гръб в касата на вратата. Напипа ризата на Джейсън и леко го дръпна. Джейсън мина покрай него и тръгна към помещението.

Всичко върви чудесно, помисли си Роланд.

Надяваше се Силия да е будна. Искаше Джейсън да я начука. Ако почнат да го правят, щеше да се приближи и да гледа. Нямаше много да се види, но щеше доста да се чуе. А останалото можеше да си го представя. Вчера на Търговската алея добре я огледа. Нея и приятелката й — онази, хубавата.

Тази вечер тя можеше да е тук. Но и така беше добре. Направо беше страхотно. Номерът с любовната среща с Джейсън можеше и да не мине пред приятелката на Силия. А той харесваше своя трик. Любовна среща — примамка. Голям майтап. Някои хора много лесно се манипулират. Поразмъти им само малко главата и ще направят каквото поискаш.

Как върви, Джейсън, стари приятелю? Готов ли си да я нанижеш?

Нанижеш.

Роланд тихичко се изсмя. Усети се и стисна устни.

Чу леки стъпки.

Джейсън се връщаше.

— Трупясала е — прошепна Джейсън.

По дяволите! Значи няма да има представление.

— Чудесно — каза Роланд на глас.

— Къде ще се скрием? Трябва да сме наблизо, нали? Един от нас може да се скрие зад бара.

— Добра идея.

— У теб ли са белезниците?

— Ей ги тук — Роланд потупа предния джоб на джинсите си.

— Ами чука ми?

Роланд не отговори.

— У теб беше, когато те докарах тук.

— Чакай да се сетя.

— Няма да се изправя пред оня тип с голи ръце.

— Сигурно съм го оставил в тоалетната. Да. Точно така.

— Е, иди и го вземи тогава.

Роланд се върна в тоалетната. Влезе и тихичко затвори вратата. Светна лампата. Чукът беше подпряна на стената зад тоалетната чиния. Беше го поставил там, за да не се вижда. Възнамеряваше да се върне да го вземе, когато Джейсън осъзнае, че е без оръжие.

Взе го. Етикетът с цената все още беше залепен за дръжката. Бяха го купили днес следобед от железарския магазин, за да има какво да използва Джейсън срещу изфабрикувания маниак.

Роланд втъкна дървената дръжка в колана на панталоните.

Отвори калъфа на ножа, извади го и разтвори острието. Чу се слабо щракване.

Като застана с лице към вратата, Роланд изгаси светлината. Отвори вратата.

— Джес? — прошепна той високо.

— Намери ли го?

— Да, но ела за малко.

Чу как Джейсън влачи краката си по пода.

— Влез за малко. Трябва да поговорим.

Джейсън влезе вътре и затвори вратата.

— Какво има?

— Започвам да се страхувам.

— О, Боже…

— Не, наистина — пресегна се, напипа рамото на Джейсън и го стисна. — Не вярвах, че оня тип може да се появи, но вече не съм сигурен. Ами ако го стори и ние не успеем да се справим с него? Искам да кажа, той може да избие всички ни.

— Успокой се, Ро. Та ние сме двама и на наша страна е елементът изненада, а освен това — и аз не вярвам, че ще цъфне. Ще изчакаме два часа, след което ще приберем Силия и…

Роланд заби ножа в корема на Джейсън. От удара той се стовари върху вратата. Роланд завъртя острието, извади го и отново го заби. Джейсън сграбчи китката му. Изтегли ножа и освободи окървавената си ръка от хватката на Джейсън. Преди да успее да нанесе следващия удар, нещо го блъсна в гърдите и го запрати назад. Залитна в тъмнината и усети как ще падне. Ръбът на някакъв предмет — на мивката? — се опря в задника му. Краката му се хлъзнаха напред по мокрите плочки. Падаше. Подпря се с лакти на мивката и се надигна, докато се опитваше да прибере краката си. Те продължаваха да се плъзгат напред.

Лампата светна.

Видя Джейсън на колене, с рамо опряно във вратата. Стената около ключа за осветлението беше нашарена с кървави отпечатъци. Изглежда за Джейсън е било особено важно да запали лампата и да види какво става. Съквартирантът му извърна глава и погледна Роланд. Цветът на лицето му беше пепелявосив. Очите му сякаш щяха да изхвръкнат, а устата му бе толкова широко отворена, че се бе разцепила в краищата и кръв се стичаше по брадичката.

По-голямата част от пода между двамата беше покрита с растящо кърваво петно. Петите на протегнатите напред крака на Роланд бяха топнати там. Все още опрян на мивката, той присви колене и най-после успя да придърпа краката си. Внимателно се изправи като продължаваше да се придържа за мивката.

Джейсън се вкопчи в топката на врата и се опита да се надигне. Подхлъзна се. Стовари се на задника си. Чу се слабо изшляпване, когато се свлече в локвата кръв.

Роланд прехвърли ножа в лявата си ръка. Изтегли чука от колана и тръгна бавно напред. Приплъзваше краката, защото не смееше да ги отдели от пода. Джейсън го гледаше със зяпнала уста и вдигна ръка, за да се предпази от удара. Роланд замахна и чукът се стовари върху китката. Ръката му се отметна. Роланд нанесе удар с чука с всичка сила върху главата на Джейсън. Чукът потъна само около сантиметър. Като го повдигна, видя вдлъбнатина с размер на четвърт доларова монета и със сплъстена вътре коса. Кръв започна да изпълва дупката. Той замахна още веднъж като се стараеше да уцели същото място. Леко извитият чук изкърти парче от черепа при ръба на първата дупка. Бликна кръв и потъна навътре.

Роланд остави чука загнезден в главата на Джейсън. Отдръпна се, за да се наслади на делото си. Джейсън седеше на пода. Гърбът му бе опрян на вратата, краката — протегнати напред, а ръцете висяха безжизнено отстрани на тялото. Панталоните и долната част на ризата му бяха подгизнали от кръв. Кървящата му глава бе клюмнала напред, брадичката му се опираше в гърдите. Чукът изглеждаше като причудлива шапка, нахлузена за карнавал.

Макар Джейсън да не помръдваше, количеството кръв, което продължаваше да се лее от главата му подсказваше, че още не е мъртъв.

Някои хора не умират лесно, помисли си Роланд.

Мисълта го изненада. В края на краищата Джейсън бе едва втората му жертва, а Дана не му създаде никакви проблеми.

Но знаеше, че е имало и други. И някои бяха умирали доста бавно. Не е кой знае колко мистериозно, каза си той. Спомените за останалите убийства явно принадлежаха на приятеля му. Усмихна се и погали издутината на врата си. Усети как нещото там бавно се размърда и лека вълна от наслада заля тялото му.

Продължавай, каза си той.

Приплъзна се обратно до Джейсън. Като се придържаше за топката на вратата, той разряза гърлото му от ухо до ухо.

Изправи се, измъкна чука и натика дръжката му под колана. Затвори ножа и го прибра в кожения калъф. Но не закопча калъфа. Бръкна в един от предните джобове на джинсите и измъкна белезниците.

Тялото на Джейсън продължаваше да е облегнато на вратата. То се свлече настрани, когато Роланд я отвори.

Роланд загаси лампата, прескочи трупа и затвори вратата.

Отначало краката му се пързаляха по пода. Но след всяка следваща крачка ставаха по-устойчиви. Спря се на прага на нишата и изчака очите му да свикнат с тъмнината.

Докато стоеше там, усети няколко предпазливи помръдвания, които отново му доставиха наслада. Приятелят му. Намеци за влудяващия екстаз, който ще му достави само след няколко минути. Прокарвайки език по пресъхналите си устни, се зачуди защо не му даде една хубава „инжекция“ за унищожаването на Джейсън.

Зачуди се, а после разбра. Джейсън просто пречеше. Беше препятствието, а не — целта. Получаваш мъничко за това, че се справи с него. Голямото удоволствие се пази, когато доставиш Силия.

Напълно логично, помисли си той и усети как получава дребна насърчителна награда.

Не знаеш, помисли си той. Или, по дяволите, знаеш. Това са нещата, които ми допадат. Винаги съм мечтал да върша точно такива неща, но никога не ми стискаше, докато ти не се появи. Всъщност нямам нужда от твоите инжекции, за да се зареждам.

Но пък инжекциите бяха върхът.

Да. Да. И предстоеше след малко да получи още една.

Сърцето му биеше лудо, устата му бе пресъхнала, едвам дишаше, а пенисът му набъбваше.

Време беше. В тъмнината вече успяваше да различи някои предмети; неясното очертание на масичката с бутилките и чашите върху нея, дългия плот на бара и крайчето на нещо тъмно — вероятно одеялото на Джейсън, — слабо осветено от сивата светлина, която проникваше през прозореца.

Но не виждаше Силия.

А тя трябваше да е там. Заспала върху одеялото.

Нито пък я чуваше. Долавяше само ударите на сърцето си и тежкото си дишане.

Там трябва да е, освен ако не ни е чула в кенефа, уверяваше се той.

Но ние не вдигахме много шум. Джейсън бе съвсем тих. Нямаше какво да се чуе освен, може би, няколко тупвания. Ако е била добре накъркана, трябва да ги е проспала.

Роланд докосна калъфа на ножа. При допира с дръжката му стана приятно. Остави ножа в калъфа. Известно време нямаше да му е нужен.

На първо време му трябваха единствено белезниците.

Избърса ръцете си колкото се може повече от кръвта на седалището на джинсите.

Държеше едната халка в дясната ръка. Остави другата халка да се люлее свободно и тръгна напред.

Босите му крака шляпваха всеки път, когато ги откъсваше от пода. С всяка следваща крачка сърцето му биеше все по-лудо и му бе по-трудно да диша. Пот щипеше очите и се стичаше по бузите. Вървеше леко приведен напред, за да облекчи болката от възбудения пенис, притиснат от джинсите. Ухили се. Изпитваше наслада, а дори не получаваше нови насърчавания от приятеля си. Те предстояха.

Спря при ръба на одеялото. Продължаваше да не вижда Силия.

Ами ако я няма!

В следващия миг я чу. Дишаше бавно и дълбоко.

Роланд се наведе. Пресегна се внимателно и ръката му напипа одеялото. Усети нещо под меката материя — вероятно крак. Помисли си, че Силия навярно се е завила, след като е легнала.

Роланд се придвижи на колене, за да застане отстрани на Силия. Посегна към крайчето на одеялото, намери го и го повдигна. Докато я развиваше, тя промърмори нещо, но не се събуди.

Въпреки тъмнината вече я виждаше. Беше гола. Проникваше достатъчно светлина, за да придаде на кожата й неясен, мъгляв оттенък. Лежеше по гръб. Краката й бяха леко разтворени и голи, като се изключи по-тъмната част — там, където бяха завити от коленете надолу. На сантиметри от коляното на Роланд дясната й ръка лежеше отметната настрани. Загънатият лакът беше леко прегънат и дланта й със свити пръсти почти докосваше бедрото. Другата й ръка бе пъхната под главата вместо възглавница.

Роланд се загледа в тъмното петно между краката й. Не бе окосмена като Дана. Вероятно се подстригва, мина му през ума.

Вторачи се в гърдите й. Бяха като неясни възвишения, а на върха — по-тъмни. Леко се надигаха и отпускаха, докато дишаше.

Пресегна и докосна по-близката гърда. Беше така мека. Като кадифе. Дори зърното. Но то като че ли се стегна при досега му и стана по-кораво.

Дишането на Силия се промени.

— Здравей — прошепна тя с дрезгав глас. — Къде се забави?

Роланд стисна гърдата й, след това отдръпна ръка.

О, Господи! Колко бе възбуден! Нещо напираше в него. Вълни го разтърсваха.

— Джейсън? — чу се гласът на Силия.

— Джейсън не е тук. Джейсън… — и изведнъж Роланд чу собствения си глас да крещи. — ДЖЕЙСЪН БЕШЕ ЗАЕТ С ТОВА ДА УМИРА!

Той сграбчи китката й и щракна халката.

В следващия миг, преди Силия да успее да започне да се бори или крещи, той щракна другата халка около китката на лявата си ръка.

Двадесета глава

Алисън се събуди. Слънчевата светлина огряваше леглото й. Топлият бриз, който влизаше през отворения прозорец, ухаеше на цветя и трева. Някаква птица грачеше с дрезгав глас. Сякаш бе ядосана от приятното чуруликане на съседите й. Някъде в далечината прокънтяха камбаните на църквата. Алисън си представи пеещите богомолци: „… и ще се срещнем на красивия бряг…“

Чувстваше се добре и се протегна под чаршафа. Отметна го и с изненада установи, че е сложила новата синя нощница.

Възнамеряваше да я облече при специален случай. Може би тази нощ по някакъв начин беше специална.

Сети се как се качи в таванската си стая, след като с Хелън поиграха карти и гледаха телевизия. Седна на бюрото и се загледа в снимката на Евън, окачена на таблото й за съобщения. Докато мислеше за него, я обхвана чувство на самота и празнота. Вероятно и в момента бе с Трейси Орган-Морган. Копеле! В стремежа си да го нарани, откачи всички снимки. Започна да къса една от тях на парченца. На снимката двамата с Евън се държаха за ръце. Силия я бе направила преди две седмици на моравата зад аудиторията „Бенет“. Евън беше с тениска с надпис: „Поетите го правят с ритъм.“ На лицето му имаше глупаво изражение. Защото вместо да ги насърчи с обичайното „А сега кажете мармалад!“, Силия бе изтърсила: „Кажи — аз съм коварен лингвист!“

Алисън късаше снимката, хвърляше късчетата в кошчето и ридаеше. Не можеше да си представи да унищожи друга. Затова събра останалите на купчина, притегна ги с ластик и ги скри в горното чекмедже на бюрото.

Все така наскърбена, се съблече и отвори гардероба. Възнамеряваше да сложи обикновена нощница, но новата — синя и лъскава — попадна пред погледа й. Нямаше причина да я пази. Нямаше за кого да я пази. Защо тогава да не й се наслади? Нахлузи я и въздъхна, когато усети как материята се плъзга по кожата й. Избърса очи и се огледа в огледалото. Гърдите й ясно се виждаха под прозрачния плат. Размърда се, така че единият от тънките ширити се плъзна по рамото. Изяж си сърцето от мъка, Евън, помисли си тя. Ще си глътнеш езика, ако някога ме видиш така, но това няма да те огрее. Малшанс, глупако.

Спомените донесоха част от снощната болка и отнеха малко от удоволствието й да лежи в огряното от слънце легло и да усеща лекия бриз.

Алисън се надигна и отиде до прозореца. Навън всичко изглеждаше много красиво. Трябва да направи нещо, да намери начин да се забавлява. Неделните дни бяха чудесни, преди да се появи Евън, и можеха отново да станат такива.

Денят изглеждаше прекрасен за разходка. Да отиде в заведението на Джак и да хапне една от онези сърповидни кифли с пълнеж от сирене, наденичка и яйца. Да забрави за ученето, да купи нова книга — някой нашумял трилър. По-късно, с книгата и радиото да седне във вътрешния двор и да прекара няколко часа на слънце. Или да отиде до парка и да се попече, да се разходи до потока. Там поне никой няма да те закача. Дворът сигурно щеше да е препълнен в ден като днешния. Зависи. Какво предпочитащ — да си сама или да има хора и, може би, да срещнеш някого? Ще има доста момчета на двора. Е, добре. Ще реши, когато му дойде времето.

Прекоси спалнята и отново усети колко приятно материята на нощницата гали кожата й. Настроението й се подобри.

Какъв беше онзи разказ на Хемингуей? Някакво хлапе, вероятно Ник Адамс, си ляга една вечер в лошо настроение, защото се е разделил с приятелката си. Или я беше видял с някой друг? Важно беше последното изречение. Легна си като се чувстваше съвсем кофти. А на другата сутрин бе буден цял половин час, преди да се сети, че е с разбито сърце.

Страхотна история.

Ник Уинстън не знаеше какво говори, когато се нахвърляше срещу Хемингуей.

Защо не намине покрай Уоли довечера? Може да срещне Ник?

Наистина ли искаше да го види?

Изхлузи нощницата през главата, сгъна я внимателно и я постави в чекмеджето на гардероба. Натърка подмишниците си с дезодорант. Прииска й се да се изкъпе. Не, по-добре да го запази за следобеда, след като приключи с печенето.

Сложи пликчета и облече жълтата рокля без ръкави. Обу сандалите. Взе чантата и излезе от стаята.

На площадката в края на стълбището към тавана влезе в банята. Използва тоалетната, изми се, изчисти зъбите си, среса се и излезе.

Завари Хелън да седи по турски на килима в хола. Пред нея лежеше разтворен вестник. В скута на доста парцаливата й розова нощница бе разтворена кутия с понички, обилно поръсени с пудра захар. А на пода, до коляното й, имаше чаша с кафе.

— Ехо! — поздрави я Хелън като вдигна глава.

— Добро утро.

— Изглеждаш доволна.

— Предоволна. А как си ти в това прекрасно утро?

— Според теб е чудесно, така ли?

— „Господ в небесата, мир на земята…“

— Ей, какво ти става. Да не се е вмъкнал някой посред нощ в спалнята ти?

— Де такъв късмет.

Хелън поднесе кутията към Алисън.

— Поничка?

— Благодаря. Ще отида до заведението на Джак, за да хапна от кифлите с наденичка. Ще дойдеш ли?

Хелън поклати глава, а бузите й се раздрусаха.

— Не. Ще трябва да се облека.

— Можеш да си метнеш шлифера.

— Как ли пък не.

Отхапа от поничката. Трохи и захар се посипаха по оголените й гърди и в гънката между тях.

— Силия стана ли?

Хелън сви рамене. Дъвка известно време и отпи от кафето.

— Силия може да е станала или не, но каквото и да е направила, то не е тук.

— Не се е върнала?

— Излиза, че си е намерила по-подходящо убежище за през нощта.

— Значи нещата вървят добре.

Хелън завъртя очи.

— Вероятно са се харесали с Джейсън — продължи Алисън.

— Не е задължително. Може да са катастрофирали.

Алисън се престори, че не е чула забележката.

— Дано да се превърне в нещо хубаво.

— Превърнало се е в оргия.

— Не. Искам да кажа, тя се преструва, че й доставя удоволствие да преспива с когото й падне. Но това започна да се случва, едва след като скъсаха с Марк.

— Да, оттогава започна да не подбира.

— Наистина ще е хубаво, ако срещне подходящ мъж.

— Ама защо точно първокурсник?

— Явно има нещо у него — заобяснява Алисън, — защото иначе нямаше да се задържи цяла нощ. Почти никога не го прави.

Ухилена, Хелън попита:

— Мислиш ли, че са останали в неговата стая с откачалката Роланд наоколо? Това пък ако не е върхът.

— Върхът на гадостите.

— Ами ако Роланд е допълнил „сандвича“? Те са филиите хляб, а Силия — парчето месо между тях?

— Ти си много разстроен човек, Хелън.

— Представи си го само!

— Сигурна съм, че не са отишли в стаята на Джейсън. Особено ако се е знаело, че онова противно същество ще се навърта наоколо. Вероятно са отседнали в мотел или просто са паркирали колата на закътано място.

Или са проснали спален чувал на открито, помисли си тя. Съвсем като Робърт Джордън и Мария. Топлата вечер предразполагаше към такова поведение.

— Сигурна съм, че когато се върне, ще ни разкаже всичко — обобщи Хелън.

След тези думи тя натика остатъка от поничката в устата си и се съсредоточи върху забавната страница на вестника.

— Ще се видим по-късно — каза Алисън на излизане.

Хелън само кимна.

Алисън застана пред вратата и я отвори със замах. На дървения под стоеше стъклена вазичка с жълти нарциси. На нея бе облегнат плик. Тя се загледа в ярките цветя и в плика. Намръщена, сложи ръка на устните си.

Вероятно не е за мен, мина й през ума.

Но сърцето й биеше лудо.

Наведе се и взе плика. Върху него бе изписано нейното име. С треперещи ръце го разтвори и извади листовете. Вятърът раздуха краищата им.

Три напечатани страници. Подписът на Евън бе на последната.

Най-скъпа Алисън,

Аз съм презряна отрепка, червей, негодник. Напълно оправдано ще е да се изплюеш върху настоящето послание и да изхвърлиш цветята в най-близката тоалетна. Ако все още четеш, искам да ти кажа, че не си в състояние да ме презираш повече, отколкото аз самият се презирам.

Няма извинение за поведението ми в петък вечер. Злобно и детинско беше от моя страна да се появи в заведението на Габи с Трейси. Какво мога да добавя? Бях заслепен от обида след твоя отказ и изпитвах желание да те накажа. Глупава, отвратителна постъпка. Мога да те уверя обаче, че номерът ми бе върнат тъпкано. Колкото и да съм те изтормозил, уверявам те, че самият аз се изтормозих повече.

Искам също така ясно да разбереш, че Трейси не представлява интерес за мен. Единствената причина да я изведа бе да ни видиш и се надявах да ме изревнуваш. Въобще не се интересувам от нея. Макар и да ти е трудно да повярваш (заради заслужената й репутация и твоето убеждение, че освен за секс не мисля за нищо друго) не сме се отдавали на никакви интимности. Дори не я целунах за лека нощ на раздяла.

Снощи прекарах сам и окаян в апартамента си. Мечтаех да бъда с теб, но ме беше срам да звънна или да дойда. През цялото време мислех за теб. Представях си как изглеждаш, как звучи гласът ти, как се смееш. Припомних си всички хубави мигове, които сме прекарали заедно, не само секса (въпреки, че не можех и за него да не се сетя — особено колко е хубаво, когато сме плътно един до друг, сякаш слети в едно). Известно време дори зяпах снимките ти в годишните фотоалбуми на университета. Но бе непоносимо да наблюдавам застиналите изображения и да си мисля, че е възможно да съм те загубил завинаги.

Сънувах те. Сънувах, че влизаш в стаята, сядаш на леглото и хващаш ръката ми. В съня се разплаках и ти казах, че съжалявам. Обясних ти, че никога не съм възнамерявал да те нараня, че те обичам и ще направя всичко, за да ми простиш. Ти не каза нищо, но се наведе и ме целуна. В този момент се събудих. Никога не съм съжалявал така, че се будя, както тогава. Възглавницата беше мокра от сълзите ми. (Давам си сметка, че вероятно ти звучи сантиментално, но искам да знаеш всичко, независимо колко смущаващо изглежда на дневна светлина.)

В момента е три часа сутринта. След съня станах и седнах на пишещата машина, за да научиш какво чувствам. Знам, че нямам право да се надявам да ми простиш лесно. Сънят беше една фантазия. Отразяваше мечтите на изстрадал човек. Съзнавам, че поведението ми спрямо теб бе грубо и противно и вероятно предпочиташ никога вече да не ме видиш. Ако е така — не бих те упрекнал.

Ако не искаш повече да сме заедно, вероятно ще се наложи да се науча да живея без теб. Няма да имам друг избор, освен да се измъкна с едно бодване тук, вляво. (Забрави, че съм го казал. Не смятам, че съм чак толкова отчаян, макар мрачни мисли от този род да минават през главата ми.)

Може и да не ти дам това писмо. Нищо чудно да го изгоря. Не знам.

Липсваш ми, Алисън. Искам да бъда в състояние да оправя нещата. Да върна времето в четвъртък следобед, когато започнах цялото това глупаво, отвратително поведение. Но животът не е устроен по този начин. Няма как да накараш лошите неща да изчезнат, независимо от силното си желание.

Обичам те.

Моля се да не ме мразиш.

Окаян съм без теб, но знам, че аз съм виновният и заслужавам подобни мъки.

Ако това е краят — значи е краят.

Бъди щастлива, Алисън.

С цялата ми любов,

Евън

Алисън усети как главата й се изпразва. Сгъна писмото, пъхна го обратно в плика и вдигна вазичката с нарциси. Внесе всичко в къщата и затвори вратата с дупе.

— Какво става? — учуди се Хелън.

Алисън сви рамене. Не бе в състояние да говори. Гласът й щеше да изневери и вероятно щеше да се разплаче.

— А, цветя значи. Казах ти, че ще му дойде акълът в главата.

Алисън се качи до стаята, постави вазата с цветята върху тоалетката и седна на леглото. Извади писмото и отново го прочете.

Описваше съня си. Сякаш всичко бе сън. Почти не й се вярваше, че той е написал такова писмо. С толкова мъка. С отчаяние. Дори заплахата, с алюзия от Хамлет, за самоубийство — което бързо оттегляше, но си оставаше факт.

Алисън си помисли, че трябва да е очарована. Нали точно това искаше. Той да се разкае и да я умолява да го приеме отново. Но не бе очарована. Писмото я бе смутило. Нима тя значеше толкова много за него?

Желаеше ли да е така?

Той изглежда не беше на себе си.

Алисън се изтегна върху леглото, постави писмото на корема и се загледа в тавана. Изхлузи единия сандал, чу го как тупна на пода и направи същото с втория. Чувстваше се изтощена, сякаш току-що се бе върнала от безкрайна разходка. Пое си дълбоко въздух. Дробовете й сякаш трепереха, докато издишаше.

Нали го искаше обратно? Ето, твой е. Ако го желаеш.

Ще трябва да предприемеш нещо.

Нещо.

Евън вероятно е в апартамента си, вторачен в телефонния апарат и чака. Чуди се дали си се присмяла, след като си прочела писмото. Или си се разплакала. И най-вероятно мисли си, че е постъпил изключително глупаво като се е разкрил по такъв начин.

Жестоко е да го караш да чака.

Още сега трябва да сляза долу и да му звънна. Или да отида до апартамента му. Както в съня. Няма да отрониш и дума, когато отвори вратата, а просто ще го целунеш.

Не го прави така лесно за него.

Може би не искам изобщо отново да се съберем?

Как да постъпя? Дали да не се престоря, че изобщо не съм получила цветята и писмото и да се правя, че нищо не се е променило?

Алисън лежеше и се чудеше.

Чувстваше се потресена и объркана. Изпитваше и надежда, но и малко страх.

Постави възглавницата върху лицето си. Тъмнината й бе приятна. Усещането от меката възглавница — успокояващо.

По-късно, помисли си тя. Ще предприема нещо по-късно.

Двадесет и първа глава

Роланд не разбираше нищо. Бе свалил белезниците, преди да я бутне в мазето. Не ги сложи отново, защото на нея не й бе до съпротива, а на него му трябваха и двете ръце да са свободни. Тогава защо, сега когато бе приключил, отново бе вързан с белезниците за нея? Нямаше логика.

Знаеше, че не бе слагал отново халките.

Дали тя не го бе сторила? Невъзможно! Тя бе мъртва.

Тогава — как е станало?

Усети страх.

Бръкна в джоба, където държеше ключа, и се учуди, че е облечен. Нали се бе съблякъл горе?

Ключът го нямаше.

Не се безпокой. Ще го намериш. Трябва да го намериш.

Като се опитваше да не се поддаде на паниката, започна да претърсва всички джобове. Ключът бе изчезнал.

Не може всичко това да се случва с мен, помисли си той.

За щастие, преди да последва Силия в мазето, светна лампата. Крушката хвърляше слаба жълтеникава светлина, но щеше да е достатъчна. Застана на колене и започна да оглежда бетонния под. Мястото около тях бе подгизнало от кръв. Дали ключът не беше в кръвта? Започна да опипва със свободната си ръка влажния слой.

С края на окото мерна Силия и му се стори, че тя се ухилва.

Не.

Погледна право в нея. Тя лежеше скалпирана, с разчупен череп (не забравяй, че вътре няма мозък), със затворени очи, с окървавено лице и зловещо ухилена.

Клепачите й се вдигнаха.

— ТИ СИ МЪРТВА! — изкрещя неистово той.

Устата й се отвори. Езикът й се подаде. На върха му бе ключето за белезниците.

Той посегна да го вземе.

Зъбите на Силия захапаха пръста му. Извиквайки от силната болка, той издърпа ръката си. От ставите на трите му откъснати пръста бликаше кръв.

Ужасен, я наблюдаваше как дъвче пръстите му.

В мазето изведнъж стана тъмно.

Стълбите изскърцаха.

— Кой е там? — извика той.

Отговор не последва, но Роланд знаеше кой е. Започна да хленчи:

— Остави ме! Махай се!

Подигравателно напевно някой се обади в тъмнината:

— Хич няма-м-м-м такова намерение.

Гласът на Дана.

— Ти ей-сеги-и-ичка ще у-у-умреш — присъедини се и Джейсън.

Гласовете идваха от горния край на стълбището, но нещо сграбчи предницата на ризата на Роланд (дали не бе ръката на Силия?) и го придърпа. Той политна напред. Върху нея. Краката й се обвиха около него. Ръцете й (защо едната не беше в белезниците?) сграбчиха косите му и го придърпаха към нея. Към лицето й. Тя отвори уста и впи устни в неговите. Устата на Роланд се напълни с каша от разтрошените кокалчета на откъснатите му пръсти.

Усети, че се задушава.

Събуди се от усилието да си поеме въздух. За миг реши, че продължава да сънува.

Но крушката светеше. Той не бе върху тялото на Силия, а на бетонния под до нея. Бързо вдигна ръце. Макар и двете силно да трепереха, те не бяха с белезници и всички пръсти си бяха на място.

Погледна към стълбището. Там нямаше никой. Разбира се.

Просто бе имал кошмар.

Надигна се и усети как голият му гръб се отлепя от пода.

Огледа се и вдигна ножа, но не видя белезниците. Сети се, че ги остави горе при дрехите.

Докато се изправяше на крака, простена. Тялото му бе сковано и замръзнало. Мускулите го боляха. Лудост бе, че си позволи да заспи тук, долу. Ами ако бе проспал цялата нощ?

Убеден беше обаче, че е спал само час-два. Имаше предостатъчно време да се измъкне под прикритието на тъмнината.

Изкачи стълбите толкова бързо, колкото му позволяваха скованите мускули и отвори вратата. Ярката дневна светлина го заслепи. Наведе се и прикри очи с ръка. Призля му и имаше чувството, че се стопява и разпада като вампир.

Искаше да се извърне от светлината и да се втурне в уютния мрак на мазето.

Но топлината на деня му бе приятна. Стоеше облегнат на вратата и усещаше как студът напуска тялото. С изчезването на студа, сякаш го напусна и паниката.

Бая я сговних, помисли си той. Но не е краят на света.

Приеми го като предизвикателство.

Точно така.

Огледа се. Голото му тяло бе обагрено с кръв и засъхнали съсиреци.

Предизвикателство.

Вече не му бе студено, но вътрешно потреперваше сякаш всеки момент ще се разплаче.

Ако някой ме зърне такъв…

Ще измисля нещо.

О, Господи! Как допуснах да заспя? До сутринта.

Отърка лепкавото си лице, въздъхна и пристъпи към люлеещите се врати на кухнята. Преди да ги бутне, огледа трапезарията. Ослуша се. Спокоен, че е сам в ресторанта, той бутна вратите.

На преден план, където бяха стълбата, прахосмукачката, сандъчето за инструменти и кутиите с почистващи препарати, откри няколко парцала и стари пешкири. Парцалите бяха мръсни, но два от пешкирите изглеждаха горе-долу чисти. Взе ги.

Пристъпи до прозореца и погледна навън. Сърцето му подскочи, когато видя колата на паркинга.

Колата на Джейсън.

Извърна се от прозореца. Тениската, панталоните и белезниците бяха на пода до намотаното одеяло. Изрядно сгънатата рокля на Силия бе метната на барплота.

Роланд взе тениската. Беше една от любимите му. Оранжева, с лице на чудовище и надпис „Вярвай ми“ под него. Беше твърда от засъхналата кръв. Готвеше се да я захвърли, когато му хрумна идея.

Защо да не облече окървавените дрехи? Най-вероятно да стигне с тях безпрепятствено до стаята. С репутацията, която имаше, който и да го види ще реши, че е поредният му номер.

Но могат да го видят, докато се прибира в университетското градче. Градските хорица и хабер си нямат от неговото причудливо поведение.

Промърморвайки „По дяволите!“, захвърли тениската.

Щеше да измие кръвта от косата и тялото. Това не представляваше проблем. Но се нуждаеше от дрехи. Тези на Джейсън бяха по-окаяни дори от неговите. Само по роклята на Силия нямаше кръв. Няма начин, помисли си той. Ще е прекалено очебийно.

Ако имаше акъл, щеше да се съблече, преди да се справи с Джейсън.

Чувстваше се като в капан.

Трябва да има изход. Мисли!

Където има проблеми, има и разрешение. Трябва да има.

Проблемът — не мога да напусна мястото с окървавени дрехи. Не мога да си тръгна гол. Не мога да облека роклята на Силия.

Защо това е проблемът? Защото, ще ме арестуват, ако ме види не който трябва.

Разрешението?

Очевидно! Не допускай да те видят. Остани тук. Да кажем — до три сутринта.

Някой може да дойде. Като оня тип вчера.

Роланд потрепери.

Оня тип вчера.

Оня тип знаеше.

Роланд бе вътре в ресторанта не повече от десет минути, когато чу колата и изтича до прозореца. От колата излезе мъж с ботуши и кожени дрехи. Мъж с револвер и мачете. При вида му ледени тръпки побиха Роланд. В главата му се появиха спомени за други мъже, в други времена, облечени в защитно облекло и с оръжие: брадви, сърпове, саби, дълги ножове. Други мъже, които знаеха — точно както и този мъж.

Объркан и ужасен, Роланд побягна през задната врата на ресторанта и се скри в полето. Залегна сред плевелите. Изчака паниката да се разсее и чак тогава изпълзя. Заобиколи ресторанта и се настани на място, от което виждаше паркинга.

Кой беше този мъж?

Един от кортесите.

Какво, по дяволите, означава кортес, зачуди се Роланд. Изведнъж съзнанието му се изпълни със спомени за човешка касапница. Брадати войници със саби и бойни брадви съсичат индианци под кървавочервено небе. В далечината стърчеше странна пирамида. Образите изчезнаха така бързо, както се бяха появили.

Онзи Кортес, помисли с Роланд. Господи! Сети се за статия, която прочете в Нешънъл Джиографик преди няколко години. Родителите му бяха абонати и той винаги разлистваше списанието, за да открие снимки на туземки с оголени гърди. Въпросната статия привлече вниманието му и той я прочете. Разказваше за ацтеките. Не само как предлагали сърцата на жертвите си на Бога на слънцето, но и как изяждали пленените бойци. За най-голям деликатес се считал мозъкът и той винаги бил заделян за висшите жреци.

Авторът на материала теоретизираше, че живеещите в примитивни цивилизации, като ацтеките, стигали до канибализъм, защото се нуждаели от протеини, а нямали добитък. Грешеше, помисли си Роланд и се ухили. Боже, само на колко грешен път бе авторът. Ацтеките са имали „приятели“ в гърбовете си!

А Кортес с конквистадорите ги бе направил на кайма.

Значи затова онзи тип, дето се вмъкна в ресторанта с мачетето, е кортес. Човекът, който знае и следователно заплашва съществуванието на моя приятел, и моето.

Легнал сред плевелите в полето, Роланд разбра защо се страхува толкова от този мъж. Мъжът трябва да бъде убит, но не изпита желание да се опита. По-добре да продължи да се крие.

Когато мъжът най-после си тръгна, Роланд се върна в ресторанта. Слезе в мазето. Като видя лигавата каша на бетона под стълбището, се разтрепери от гняв и тъга заради стореното от кортеса.

Ще му го върна, закани се той.

Не, прекалено опасен е. По-добре да бяга надалеч от някой, който знае толкова много. Ще напусне града.

Но не довечера. Днес остава заради Силия.

Ами приятелката й? И нея я искам.

Ще видим.

Тя си заслужаваше риска, мина му през ума. Сети се как изглеждаше, когато я видя на Търговската алея. Бе с прекрасно, невинно лице, облечена в гащеризон с цип отпред и от хубав плат, който така добре очертаваше гърдите й.

Приятелят му помръдна и Роланд усети гореща тръпка на удоволствие.

Съвзе се от транса и видя, че стои пред намотаното одеяло и окървавените дрехи. Пенисът му бе щръкнал, но бързо клюмна, когато Роланд съобрази в какво положение се намира.

Ако остане тук, за да изчака тъмнината, рискува да бъде намерен от кортеса, в случай че оня пак дойде.

Ще измисля нещо, насърчи се той.

Опъна одеялото, метна тениската, джинсите и роклята на Силия отгоре, загъна краищата и отнесе вързопа в тоалетната. Въздухът там бе тежък от миризмата на кръв и изпражнения. Дрехите изпаднаха, когато разтвори одеялото и покри с него трупа на Джейсън.

Над мивката имаше огледало. Като се изключи бледата кожа около очите, сякаш снощи бе нахлузил предпазни очила, лицето му бе цялото в засъхнала кръв, която вече бе придобила червеникавокафяв цвят. Кичури коса бяха прилепнали към челото. Нещо бе залепнало за веждата. Взе го и то остана лепнато за пръста. Отметна го с нокътя на палеца и то се закачи на стената под огледалото.

Пусна водата, наведе се и започна да се мие като използваше един от пешкирите. Не му харесваше шума на шуртящата вода. Пречеше му да различава другите звуци. На паркинга можеше да спре кола, някой да се промъкне зад гърба му… Спря чешмата. Докато се ослушваше, се изправи достатъчно, за да се види в огледалото. Лицето и шията му бяха чисти.

Пусна отново водата и продължи да се мие като този път застана по-далеч от мивката. Мокреше пешкира с топла вода и се триеше. Водата се стичаше по тялото му и отмиваше кръвта. Търкаше усилено, изплакваше порозовелия пешкир, напояваше го отново с вода и повтаряше процедурата. Скоро стоеше в локва с вода и кръв, но предната част на тялото му бе почти чиста.

Врътна кранчето, ослуша се, преодоля порива да отиде до трапезарията, за да хвърли поглед през прозореца, и отново пусна водата. Започна да мие гърба си. Това се оказа по-трудно.

В ресторантите е редно да има и душове за случаи като този, помисли си той. Ухили се.

Когато реши, че вероятно е отстранил по-голямата част от кръвта, прекоси пода и спря до вратата на тоалетната. Там се обърна и погледна през рамо. Беше достатъчно далеч от огледалото и можеше да види гърба си чак до задника. Зеленикавожълтата издутина вървеше успоредно на гръбнака и накрая свършваше на една от седалищните бузи. Кръв не се виждаше.

Изсуши се с другия пешкир. Сега вече чист и сух, внимаваше да не се подхлъзне на мокрите плочки. Бавно приключи с останалите си задължения.

След като преметна пешкира през рамо, прекара няколко минути на мивката, където изми ножа и белезниците. Извади обувките и чорапите от скривалището им зад тоалетната чиния. Отнесе ги, заедно с ножа и белезниците, до вратата на тоалетната. Отвори я и метна всичко на дъсчения под навън.

Клекна до покритото тяло на Джейсън, отметна одеялото и взе ключовете на колата от джоба на панталоните. Ръката му отново се изцапа с кръв и той въздъхна. Откри портфейла на Джейсън в задния джоб. Измъкна студентската лична карта и шофьорската книжка. Увери се, че в портфейла не е останало нищо, по което да може да се идентифицира собственика. Пусна документите в тоалетната чиния.

Взе джинсите. Вчера в стаята бе извадил всичко от джобовете, за да не може да бъде разкрита самоличността му. (Убиецът от Скидроу, както добре знаеше, бе заловен, защото идиотът хвърлил портфейла, шофьорската си книжка и всичко останало на хълма, докато бягал от мястото на поредното престъпление.) Извади ключето за белезниците от предното джобче и се готвеше да метне настрани панталоните, когато му хрумна, че те не изглеждат чак толкова зле.

Бяха мокри, защото бяха лежали на пода, и сплъстени от кръв, но бяха джинси.

Прекара известно време на мивката. Търкаше ги под струята топла вода, а после ги изцеди. Огледа ги повторно и констатира, че лекетата не бият много на очи.

Излезе от тоалетната с тях. Облегна се на стената до вратата и си изчисти краката. Стъпи във влажните джинси и ги нахлузи.

Бомба си, мой човек.

В топъл, слънчев ден като днешния на никого нямаше да направи впечатление, че е гол до кръста. И никой, освен кортеса, няма да реагира на издатината на гърба му.

Роланд обу чорапите и обувките. Затвори ножа и го пъхна в калъфа, закрепен към колана. Натика ключовете от колата на Джейсън, белезниците и ключето към тях в един от предните джобове на джинсите.

Готов е.

Канеше се да тръгне, когато се сети за спрея машинно масло, останал зад тоалетната чиния. По него имаше отпечатъци.

Майната му, помисли си Роланд. Вече си сложих обувките. Няма да се връщам.

Негови отпечатъци вероятно имаше из целия ресторант. Голяма работа.

Мястото около бара изглеждаше прилично. По пода имаше няколко петна, но не се забелязваха големи количества кръв. Смъкна пешкира от рамото си и известно време заличава някои от петната. После метна пешкира зад плота. Вдигна празната бутилка от шампанско и я постави на масичката.

Забравяше ли нещо?

Вероятно.

На кого му пука? Дори някой още днес да открие труповете, щеше да мине време, преди да бъдат идентифицирани. Няма да се досетят кой може да е сторил всичко това, докато не открият самоличността на Джейсън и Силия. А дотогава ще съм далеч оттук.

Роланд затвори входната врата зад себе си, видя колата на Джейсън и се върна в ресторанта. Бързо отиде до ъгъла в трапезарията, наведе се и отвори сандъчето с инструменти. Вътре имаше няколко отвертки. Взе най-голямата и отново излезе.

Нужни му бяха само няколко минути, за да свали и двата регистрационни номера от колата на Джейсън. Отиде до края на паркинга и ги запокити сред плевелите.

Върна се при колата. Отвори багажника, погледна вътре и го затвори. Отвори една от задните врати и хвърли поглед на седалката и пода. Чудесно.

Седна зад волана. Топлината в колата беше приятна. На пода пред седалката до шофьора лежеше чантата на Силия. Отвори я и намери портфейла. Вместо да губи време да го преглежда, направо го напъха в един от задните си джобове. Откри връзката й с ключове и също я прибра. Разгледа останалото съдържание на чантата, за да е сигурен, че няма нищо, по което да се разпознае собственичката.

Претърси и жабката на колата. На някаква разписка пишеше името на Джейсън, затова прибра и нея.

Това като че ли бе всичко.

Освен ако не бе направил пропуск, в колата на Джейсън вече нищо не подсказваше кой е собственикът или кой е бил пътникът снощи.

Роланд потегли.

Вчера следобед паркира костенурката на Дана на една от улиците в града и последните километър и половина — два до ресторанта „Оукуд“ извървя пеша. Сега отиде до мястото, където бе оставил фолксвагена. Още беше там, до тротоара между две луксозни къщи. От другата страна на улицата мъж от азиатски произход, с предпазна каска на главата, спускаше мощна косачка за трева по облегнатите на задната част на раздрънкания му пикап дъски. Иначе кварталът изглеждаше безлюден.

Роланд сви по странична улица и паркира в далечния й край. Набута чантата на Силия под седалката, натисна всички копчета на вратите надолу и излезе.

Бавно се върна при колата на Дана. Беше отключена — точно както я остави. Пъхна ръка под шофьорската седалка и откри ключовете на Дана. Двигателят запали без проблеми и Роланд пое.

Успя, помисли си той. Успя.

Въздъхна дълбоко, свали прозореца и подпря лакът на ръба. Топлият въздух влизаше и го галеше.

Харесваше му този квартал. Тъй като не бързаше да се върне в университетското градче, продължи да кара по спокойните улици. Къщите наоколо сигурно струват цяло състояние, мина му през ума. А вътре вероятно са много по-красиви, отколкото къщите, в които бе живял той.

Не сега, но някой ден, ще се справя с цяло семейство и ще поживея няколко дни в такава хубава къща като тези тук. На някой празник, когато бащата не ходи на работа, а децата — на училище. Голям живот ще бъде.

На ъгъла точно пред себе си зърна хубаво момиченце. Истинска красавица на четири, най-много на пет, годинки. Русата й коса, развявана от вятъра, изглеждаше почти бяла. Беше облечена в розова блузка и бледозелена пола, която стигаше до средата на коляното. Чантичка във формата на Мики Маус висеше на каишка през рамото й.

Въпреки че Роланд имаше знак „Стоп“ пред себе си, момиченцето изчакваше и очевидно нямаше намерение да пресича пред колата му.

Беше самичка.

Гореща вълна заля Роланд.

Намали хода на колата, когато приближи знака, и се огледа. Освен момиченцето не се виждаше никой друг.

Не, помисли си той. Това е лудост.

Заведи я обратно в „Оукуд“.

Много е рисковано.

Но беше останал без дъх, изпитваше болка и изведнъж реши, че не му пука от риска.

Приближи до бордюра, спря и свали прозореца.

Очите на момиченцето се разшириха. Бяха много сини.

— Здравей — започна Роланд. — Извинявай, че те безпокоя. На бас се хващам, че родителите ти са ти казали никога да не разговаряш с непознати, но съм се загубил. Знаеш ли къде е Латам роуд?

Момиченцето се намръщи, сякаш мислеше задълбочено. След това вдигна дясната си ръка. В нея имаше малка плюшена играчка. Приличаше на котенце. Посочи с котенцето на изток.

— Мисля, че е натам — обясни тя.

— Как се казва котето ти? — продължи Роланд.

— Клу.

— Сладък е.

— Клу е „тя“.

— Имах коте, което се казваше Силия. Силия имаше красиви зелени очи. Какви са очите на Клу?

— Сини.

— Ще ми разрешиш ли да я погаля?

— Ами…

— Много ми е тъжно, защото вчера сгазиха моето коте Силия.

Личицето на момиченцето помръкна.

— Тя умря ли?

— Уви — да.

— Размазана ли беше?

— Да. Ужасна работа.

— Съжалявам.

— Ще се почувствам доста по-добре, ако ми позволиш да погаля Клу. Само за секунда, какво ще кажеш?

— Ами…

— Моля те. Много те моля.

Тя сви дребните си раменца.

О, толкова бе красива и млада, и крехка.

Роланд трепереше от копнеж.

Двадесет и втора глава

Докато кръстосваше с патрулната кола улиците на Клинтън, Джейк се чувстваше безпомощен. Това не водеше до ново развитие по разследването.

Занесе бутилката от водка в участъка и я провери за отпечатъци — намери някои доста отчетливи. Отдели ги и ги прехвърли на надписани картончета. Известно време сравнява отпечатъците с тези на няколкото малолетни престъпници и студенти, заведени в участъковата картотека. Както и очакваше, не откри съвпадащи.

А сега няма какво да правиш, освен да навърташ километри и да чакаш. Или съществото с човешкия си домакин е поело да търси по-тучни ливади в друг район, или двамата се навъртат наоколо и готвят следващия си удар. Така че единствено оставаше да се чака оплакване за изчезнал човек или да бъде намерен поредния труп.

Но тогава, поне за някой, щеше да е прекалено късно.

Но може пък да извадим късмет.

Джейк мразеше да чака. Трябва да предприеме нещо. Но какво?

Откъде започваш, когато няма следа, за която да се хванеш?

Ресторантът „Оукуд“.

Независимо от топлината в патрулната кола Джейк потрепери.

Няма причина да се връщам отново там, помисли си той. Вчера най-подробно претърсих мястото.

Нещото си бе оставило яйцата.

Да, но…

Да, но… Да, но… Хайде, признай, Кори. Ясно ти е, че трябва да си там. Че и цялата нощ е трябвало да прекараш там. Но се остави Барни да те разубеди. Защото си глътна езика от страх при мисълта да се върнеш!

Там няма какво да се открие.

Да, да. Продължавай да се навиваш. А сега просто губиш време. Нещото си е оставило яйцата там. Сигурно ще се върне за тях.

Не искам да ходя. А и не съм облечен подходящо, нито пък нося мачетето.

Това не е извинение, каза си той. Нещото не пълзи наоколо, а се е настанило в някого. Вероятно.

Няма смисъл. Няма да е там.

Като няма да е там, защо те е страх?

Докато спореше сам със себе си, Джейк заобиколи квартала. Върна се на Сентрал авеню, зави наляво и пое към Латам роуд.

Добре, ще проверя мястото, каза си той. Нищо няма да постигна, но поне ще съм го сторил и ще престана да се самообвинявам.

Подкара покрай университетското градче. Доста студенти бяха наизлезли. Някои се разхождаха, други седяха по пейките под дърветата и четяха или разговаряха. Няколко момчета си подхвърляха фризби. Мнозина лежаха върху одеяла или пешкири и се печаха по бикини или други оскъдни одежди.

Джейк приближи колата до бордюра и спря.

Почти нямаше гръб, било то мъжки или женски, който да не бе гол.

През широкото пространство между аудиториите „Бенет“ и „Лангли“ виждаше целия вътрешен двор. Там като че ли имаше още повече студенти — почти всички момчета бяха голи до кръста, а момичетата — по бански.

Джейк се замисли дали да не остави колата и да се поразходи между студентите. Как? Така, с униформата ли?

Иди вкъщи и се преоблечи с бански. Тогава ще можеш да се слееш с тях, да погледаш, да поразпиташ.

Идеята не бе лоша.

Да, предпочиташ всичко друго, което ще те отклони от ресторанта „Оукуд“.

Който и да беше с издайническата подутина на неговия (или нейния) гръб, едва ли се е разголил. А това стеснява периметъра. Ще е някой от малцината с риза.

Ако изобщо е тук.

Няма какво да губиш, ако се посветиш на малко разследване на място.

Отлагаш. Хайде.

Джейк въздъхна, погледна в страничното огледало и се включи в движението.

Ще се върна по бански, веднага след като проверя проклетия ресторант, реши той. Нямам какво друго да правя, а и кой знае — може да науча нещо.

Сви по Латам роуд и усети, че трепери. Сърцето му заби по-бързо. Воланът се хлъзгаше под изпотените му длани.

Щеше му се Чък да е с него. Нямаше да е зле да не е сам, а и шегите на партньора му винаги успяваха да разведрят атмосферата. Барни не трябваше да отстранява Чък. Какво значение има дали още един човек знае какво става?

Защо, по дяволите, Барни не дойде с мен? За какъв ме мисли? Да не съм юнакът от приказките?

Успокой се.

Опитай се да мислиш за приятни неща. За какво например? За Кими. И за това как не те оставиха да прекараш с нея вчерашния ден? Чудесно. Ободряващи мисли. Е, ти и без това имаше работа вчера.

Ако не се смята днес, има още четири дни и ще е петък. И отново ще сте заедно. Четири дни. Цяла вечност. А ако цялата тази каша продължи?

Нали ще огласим информацията във вторник? След това то няма да ми е на главата. Ако все още продължава в петък — нека някой друг да се оправя.

Джейк погледна надясно, докато подминаваше Кардиф лейн. На връщане може да заобиколи и да мине покрай къщата. Но едва ли ще успее да я види. Ако изобщо е навън, ще бъде в задния двор, зад оградата от червеникаво дърво.

Или да се отбия? Барбара ненавижда изненадващите посещения. Но този път не бива да ми се сърди. В края на краищата вчера отстъпих законното си право, за да може Кими да присъства на рождения й ден.

Или да поразходи Кими с колата? Движението тук не е особено натоварено. Ще я остави да включи сирената и фаровете. Страшно ще й хареса. Ще й подхвърли: „Да не вземеш да включиш сирената?“ На личицето й ще се появи пакостлив израз и ще посегне към сирената.

Усмивката и доброто настроение на Джейк изчезнаха, когато видя табелата за ресторанта „Оукуд“. Сви по тесния път. На Кими ще й хареса този път с всичките неравности, помисли си той. Ако шофира бързо, колата като че ли ще политва след всяка височинка и тя ще се чувства като „перушинка“. Това обаче беше път, по който никога няма да я вози. В никакъв случай.

От върха на възвишението Джейк зърна ресторанта и усети как и на него му става перушинесто и как стомахът му се свива. Усещането не беше приятно. Не го напусна, а напротив — засилваше се, докато приближаваше постройката.

Паркингът бе пуст.

А ти какво очакваше, попита се той. Купон?

Явно. Даде си сметка, че се е надявал да завари поне една кола на паркинга — колата на момчето (или момичето) с нещото на гърба си. Да влезе и да го открие долу в избата, коленичил пред размазаните яйца.

Съвсем мъничка е надеждата. Всъщност, не бе очаквал да извади подобен късмет.

Спря колата близо до стълбите към верандата. Избърса потните си ръце в панталоните. Вторачи се във вратата.

Вътре няма никой, помисли си той. Какъв смисъл има да влизаш?

Да провериш дали нещо не се е променило от вчера. Може някой да е влизал, след като си тръгна.

Джейк прокара ръка през устните си.

Стигна дотук, каза си той. Хайде, не бъди бъзливец.

Ще хвърлиш бърз поглед и тръгваш.

Опита се да преглътне. Не успя, защото гърлото му се бе свило.

Поне влез и пийни вода. Имаш нужда.

Припомни си как изглеждаше Пеги Смелцър — просната на пода без глава, — докато Роналд ръфаше плътта от корема й. Спомни си как кожата сякаш се разтегна, докато Роналд си вдигаше главата.

Хайде, влизай, подкани се той.

Отвори вратата на колата и стъпи с левия крак навън. В момента, когато започна да се надига, високоговорителят на радиостанцията запращя и изпука.

Диспечерът Щарън, каза с безизразен тон:

— Втора кола. Втора кола.

Той взе микрофона и натисна копчето.

— Тук втора кола.

— Обади се в участъка.

— Разбрано.

Джейк върна микрофона на мястото му.

В „Оукуд“ има телефон, сети се той. Но нали се опита да го използва в четвъртък и се оказа, че не е свързан. И сега нямаше да може да го използва.

— Колко жалко — промърмори той.

Превключи на задна и отдалечи колата от ресторанта.

Беше подминал бензиностанция на „Шел“ на около три километра от Латам роуд. Там имаше телефонен автомат.

Зави и бързо потегли от паркинга с чувството, че е бил помилван, но и напрегнат, тъй като предстоеше нова грижа. Съобщението от централата можеше да означава само едно. Ново развитие на случая. Всички останали инциденти иначе бяха прехвърляни на Дани в кола едно.

Натисна докрай педала на газта. Колата се носеше бясно по пътя като политаше след всяка височинка (ето ти истински „перушинчета“, скъпа), преди да се стовари с трясък.

Летиш, помисли си той. Летиш, за да се махнеш от проклетото място. Но към какво? Може би към нещо още по-зловещо.

Натисна спирачката и почти спря, когато стигна мястото, където се излизаше на Латам роуд. Увери се, че не идват коли, и излезе на главния път.

Отпред имаше кола. Бързо я настигаше, затова включи сирената и фаровете. Колата се дръпна встрани и той префуча край нея.

След секунди зърна бензиностанцията. Потупа джоба на униформените панталони, за да се увери, че има дребни. Чу се звън на монети. Разбира се, че имаше. Нали провери, преди да излезе от къщи. Знаеше, че ще се наложи да се обади на Барни, ако получи „повикване“. Джейк смяташе, че цялата процедура е много усложнена, но Барни настоя, за да се запази тайната, да не се използва радиото на колата.

Поради някаква причина Джейк бе очаквал да мине деня, без да се наложи да използва монетите.

Не познах, помисли си той.

Е, поне повикването дойде в подходящ момент.

По дяволите! Сигурно някой е намерен мъртъв, а ти единствено мислиш за това как си се отървал от „Оукуд“.

Прекоси пътя, влетя в бензиностанцията и закова пред двата телефонни автомата. Изключи сирената, освободи от скорост, остави двигателя включен и отвори вратата. Извади монета от четвърт долар и изтича до телефоните.

На автомата отдясно имаше бележка, че не работи.

Изруга. Сграбчи слушалката на другия и се заслуша. Чу се сигнал, който показваше, че този работи. Ръцете му така силно трепереха и знаеше, че ще му е трудно да напъха монетата в улея. Затова я притисна колкото се може по-близо до процепа и я приплъзна като натискаше ръбчето й към гладката метална повърхност, докато монетата не падна вътре. Чу сигнал „Свободно“.

Набра колкото се може по-бързо номера.

Телефонът не бе приключил с първото си иззвъняване, когато Барни вдигна.

— Джейк, може и да е напразна тревога. Не искам да правиш прибързани заключения.

Нещо в гласа на Барни не беше както трябва. Звучеше стегнати премерен и не говореше с обичайното си провлачване.

Нещо лошо е, помисли си Джейк. Нещо много лошо.

Не желая да го чуя!

— Барбара се обади. Разтревожена е за Кими. Момиченцето е изчезнало от тринадесет нула нула часа.

Джейк погледна часовника. За миг нямаше представа защо го прави. След това се сети, че иска да разбере колко е часът. Два и тридесет и пет. Кими я нямаше от…

— Джейк?

Не отговори. Кими я нямаше от… Тринадесет нула нула означаваше един часа, нали така?

— Сигурно се е зашляла нанякъде — продължаваше Барни. — Нали ги знаеш какви са децата. Няма причина да смятаме, че е свързано… с другата история. Джейк?

— Да. Тръгвам.

— Дръж ме в течение.

Джейк затвори. Вдървено се върна при патрулната кола. Подкара.

Кими.

Добре е, убеждаваше се той. Трябва да е добре. Просто се е зашляла. Може и да се е загубила.

Представи си как Роналд Смелцър на колене в кухнята къса със зъби плът от корема, но не на жена си, а на Кими. Изпищя „Не!“ и прогони видението от главата си.

Тя е добре. Никой не я е хванал. Просто е тръгнала да се разхожда или нещо подобно.

Няма я от повече от час и половина.

Мерна му се как Харолд Стандиш отваря вратата, шеговито вдига ръце и казва: „Не стреляй!“ Джейк доближи револвера до челото му и размаза мозъка на копелдака. Барбара се появи тичешком. Облечена бе в синьото копринено кимоно. Извика: „Не сме виновни!“ Три куршума се врязаха в гърдите й. След това Джейк сложи дулото в устата си и натисна спусъка.

Точно това ще стане, задници такива, мина му през ума. Точно това ще стане, ако нещо се е случило с Кими.

По-добре да се успокои.

Майната му на всичко.

Копелета такива, защо не сте я гледали?

Сви към къщата и спря зад играчката на ББ като едвам се въздържа да не я бутне. Изскочи от колата и се отправи към входната врата.

Дясната му ръка стискаше обкованата с лешниково дърво дръжка на Смит и Уесън калибър 38. Дръпна предпазителя.

Какво правя?

Отдръпна ръката си и я сви в юмрук.

Вратата на къщата се отвори, преди да натисне звънеца. Барбара — бледа, със зачервени очи, — се хвърли на гърдите му и обви врата му с ръце. Той я отблъсна. Тя изглеждаше изненадана, обидена, обвиняваща.

— Как стана? — попита Джейк.

Барбара поклати глава.

— Не знам — изхленчи тя. — Седеше на стъпалата на верандата. Точно се бяхме върнали от ранен обяд. В Рибарската хижа. И през цялото време на връщане се цупеше, защото не й позволих да си поръча сладолед. Вече беше изяла парче шоколадова торта и не исках да й прилошее. Не ме гледай по този начин!

— Извинявай — промърмори Джейк, но не смени погледа.

Извинението му не беше искрено. Идеше му да я сграбчи за реверите на блузата и да я удари във вратата. Сладолед. Кими е искала сладолед, а Барбара решила да се прави на важната майка и й отказала. И сега детето бе изчезнало.

Барбара подсмръкна. Избърса нос с опакото на ръката.

— Все още нацупена, се настани на стълбите и заяви, че няма да влезе вътре. Оставих я. Искам да кажа — нали знаеш каква става? А и аз какво можех да направя? Да я изтегля вътре за ушите? Затова я оставих. Реших, че сама ще дойде след няколко минути. Но когато се забави, излязох да я прибера и тя беше изчезнала. Съжалявам, ясно ли е? Господи! Та тя е и моя дъщеря!

— На надгробния й паметник можем да напишем: „Мама не ми позволи да ям сладолед.“

— Лайнар такъв! — изкрещя тя.

Хвърли се към Джейк с нокти, насочени към лицето му.

Хвана я за китката на едната ръка и здраво я стисна. Когато видя другата й ръка да се насочва към него, рязко изви китката. Барбара залитна назад. Стовари се по задник върху мраморния под на фоайето. Скри лице в ръце. Претърколи се и се сви на кълбо.

Джейк влезе, затвори вратата с ритник и застана над нея.

— Къде е онзи малоумник, за когото се омъжи?

— Той… търси Ким-и-и-и…

Джейк остана загледан в нея. Тя така силно ридаеше, че цялото й тяло се тресеше.

— Надявам се, че си щастлива. Не ти стигна дето ме заряза, ами трябваше… Щеше ти се да е умряла ли? Сигурен съм, че все се е пречкала. Е, сега вече, може би, няма да се налага да се съобразяваш с нея. Това вероятно ще ти допадне.

Барбара още повече се сви.

Защо не я ритнеш няколко пъти, помисли си Джейк.

Изведнъж му призля.

Какво правя, мина му през ума. Кими е някъде и вероятно всичко ще е наред, ако я открия навреме. А аз стоя тук и тормозя жената, която някога обичах.

Почувства се така, сякаш огромна черна пелена се е вдигнала от съзнанието му.

Наведе се и докосна Барбара по голото рамо. Тя трепна.

— Хайде — каза той. — Съжалявам.

Тя продължи да ридае.

— Няма откъде да си знаела какво ще стане — продължи той като я галеше по ръката. — Знам, че обичаш Кими. Знам, че никога няма да направиш нещо, за да я нараниш.

— Ще се… самоубия — изхлипа тя.

— Всичко ще е наред с Кими. Разстроила се е и сигурно е решила да избяга. Знаеш какви са децата — Джейк си даде сметка, че повтаря безсмислените утешения на Барни. — Може да е отишла при някоя приятелка.

Барбара поклати глава.

— Ние… Не… Звъняхме на всички.

— Всичко ще е наред. Ще я намеря. Обещавам.

— Мислиш, че… някой я е отвлякъл?

Точно това мислеше той. Някой бе отвлякъл Кими. Някой със звяр в гърба си.

— Хайде да не прибързваме — каза той. — Сигурен съм, че Кими е жива и здрава. Провери ли навсякъде в къщата? Може да е влязла, без да я видиш, и…

— Навсякъде. Стаята й, килерите… Навсякъде.

Барбара се изтърколи по гръб. Избърса бузите си и отпусна ръцете си на пода. Вторачи се в тавана. Вече не плачеше, но дишането й продължаваше да е затруднено. Зелената й блуза се бе поразтворила отпред. Късата й пола се бе усукала около бедрата. Приличаше на жертва на нападение, само дето не бе насинена или окървавена. Или поне не там, където се виждаше, помисли си Джейк.

Хвана я за ръката и нежно я стисна.

Тя го погледна, но бързо отмести очи.

— Търсихме я навсякъде — пророни Барбара. — Обиколих всичките съседи. Никой не я е виждал. Харолд излезе с колата да я търси — тя подсмръкна. Отново избърса очите си. — Все си мислех, че ей сега ще се върне с Кими. Молех се. Но той се върна без нея. Тогава се обадих в полицията. Говорих с Барни. Той бе… много мил. Винаги съм го мислила за особняк, но сега бе много мил.

— С какво беше облечена Кими?

— Блузка с къс ръкав. Розова. Зелена пола. Розови чорапки и черни обувки. И… герданчето, което ти й даде. Мънистеното. Беше с Клу. И с чантичката си във формата на Мики Маус. Държеше Клу в чантичката, докато обядвахме, и сложи няколко бисквитки вътре… за Клу — гласът на Барбара потрепери. — Беше толкова… красива.

— Ей сега ще е върна — прекъсна я Джейк.

От хола се обади в участъка. Барни му съобщи, че вече се е свързал с всички, които не са на смяна. Те щяха да се включат в издирването. Джейк му описа Кими.

— Всички сме с теб — увери го Барни.

Джейк му благодари и затвори.

Барбара бе все още на пода във фоайето, но вече седнала и с прибрани към гърдите колене, които бе обгърнала с ръце.

Джейк приклекна до нея.

— След няколко минути целият отдел ще се включи в издирването. Ще я намерим. Не се тревожи, чуваш ли?

Тя кимна едва-едва.

— Ще ти я доведа.

Тя склони глава на коленете си.

Двадесет и трета глава

Алисън усети, че колкото повече се приближава до къщи, става толкова по-нервна. Надяваше се Евън да се появи, докато тя се пече на слънце на тревата във вътрешния двор. Така щеше да й спести необходимостта да му се обади. Така щеше да е много по-лесно.

Той естествено не се появи. Вероятно е прекарал целия следобед в апартамента си и е чакал телефона да звънне.

Трябва веднага да му се обадя, реши Алисън, докато се изкачваше по външното стълбище. Колкото повече отлагам, толкова по-лошо ще стане.

На горната площадка откри, че вратата е отворена. Влезе и свали слънчевите си очила.

На екрана на телевизора се виждаше откъс от филм на ужасите, в който момиче бяга през гората, преследвано от някакъв маниак. Хелън, само по сутиен и пликчета, спеше на дивана. Пликчетата бяха толкова стари, че на места платът се бе откъснал от ластика при краката и бе увиснал над едното бедро като разголваше кожа, която приличаше на неопечено тесто.

Алисън отиде до телевизора и го изключи.

— Ей, какво правиш?

— Мислех, че спиш.

— Само си отморявам очите.

Алисън включи отново телевизора и се отдръпна, за да не пречи.

— Вратата зееше — отбеляза тя. — Добре, че аз дойдох, а не някой луд от улицата.

— Трябваше да пусна да влезе малко ветрец. В случай, че не си забелязала, тук е по-горещо, отколкото в ада.

— Някой да е звънял.

— Имаш предвид любимия ли? Не, не се е обаждал. Подозирам, че ти си на ред.

— Очевидно — съгласи се тя, а стомахът й сякаш още повече се сви. — Силия върна ли се най-после?

— Явно не се е наситила на плътта на първокурсника.

— Обаждала ли се е?

— Не.

Алисън се намръщи.

— Надявам се всичко да е наред.

— Трябва да е бая поожулена вече.

— Доста време я няма.

— Може да е любов. Нали това й пожелаваше.

— Така е.

— Сигурно всеки момент ще докуцука. А ти — какво? Ще се обаждаш ли на Евън?

— Май първо ще се изкъпя.

— Ако продължиш да го отлагаш, той ще забрави коя си.

— О, не мисля така.

Алисън се усмихна и се извърна. Отиде до стаята си, взе хавлията и отново изприпка надолу по стълбите.

В банята закачи хавлията на вратата и свали голямата риза, която бе навлякла, за да се прибере. Бикините й бяха мокри от пот и изцапани с масло против изгаряне. Тъй като можеше да реши да ги използва отново преди деня за пране, не ги свали, когато застана под душа.

Усещането от горещата бодлива струя беше приятно. Завъртя се бавно. Като се намокриха, бикините й прилепнаха към кожата. Харесваше й как галеха гърдите, слабините и дупето й. Затова не ги съблече, докато натърка с шампоан косата си. С насапунисани ръце натърка и бикините, за да ги изпере.

Довечера ръцете на Евън ще ме галят, помисли си тя.

Какво стана с въздържанието?

Ще видим.

Ако му се отдадеш, ще си там, откъдето тръгна. Никога няма да разбереш дали между вас има нещо повече.

Ще се опитам да не му се дам.

Докато си плакнеше косата, Алисън си мислеше, че ситуацията е като отиването на купон, където знаеш, че ще се пие. Трябва да решиш преди да тръгнеш, че няма да се напиваш. Ако отидеш неподготвена, можеш да не устоиш на изкушението. След едно питие следва друго и не след дълго си намотана.

Или не след дълго, както беше в този случай, ти си гола и той влиза в теб.

Което може пък да не е чак толкова лошо.

Алисън развърза мокрите ширити на сутиена на бикините и отлепи тънкия плат от гърдите. Подложи го под чучура. Струята го заблъска. След няколко минути застана с гръб към душа, изцеди горнището и го метна на пръчката на найлоновото перде.

Не смяташе, че е почерняла. Но сега без горнището откри, че кожата й има слаб розов оттенък и сякаш е била напръскана, за да остане ясно очертана линия през горната част на гърдите й. От другата страна на линията кожата изглеждаше избелена.

Доста съблазнително, помисли си тя. Цици като изскочили очи.

Не мисля, че Евън ще се оплаква.

Та нали Евън няма да ги види?

Май трябва да решиш.

По-късно. Ако реша сега, няма да е в полза на въздържанието.

Развърза ширитите от двете страни на бедрата. Триъгълното парче плат отпред беше толкова малко, че тежестта на увисналите връзки стигна, за да го смъкне. Тя отлепи парчето и от дупето си. Изплакна го, изцеди го и го окачи на пръчката до сутиена.

Алисън взе хлъзгавия сапун и започна да сапунисва тялото си.

Ако се видиш с Евън, тази вечер той ще очаква да откликнеш на желанието му. Хубава фраза — да откликнеш на желанието му.

Жалко, че не си тук в момента, Евън, стари приятелю. Нямаше да ти се съпротивлявам дълго. По дяволите — въобще нямаше да ти се съпротивлявам. Може и да не си най-подходящия за мен, но в кризисно положение ставаш. Само имай грижата да ме издебнеш следващия път, когато съм се пекла на слънце.

Слънцето вероятно действа възбуждащо на сексуалното желание. Може би е от усещането или миризмата на маслото за тен? Или е просто защото лежиш там полугола и усещаш слънцето дори през бикините. И понякога се явява бриз, който нежно те гали.

Трябва да напиша тази тема следващия път, когато доктор Блейн поиска есе с описания. Да го възбуди. Би ми го вкарал само да му падна. Най-надървеният професор, когото съм срещала.

Нека да не говорим пренебрежително за възбудата.

Но и нека я преодолеем, преди да направим прословутото обаждане до Евън.

Защо да не прибягна до стария номер със студения душ?

Не, благодаря. Предпочитам да си остана възбудена.

Но в къщата беше горещо. Ако не се насили да мине през изпитанието на студения душ, потта ще изскочи веднага, след като се избърше и дълго ще се задържи.

Като се засмя, Алисън врътна кранчето за топлата вода. Струята стана хладна, след това — студена. Стисна зъби. Усети как кожата й настръхва. Остана неподвижна с гръб към студената струя, със стегнати седалищни мускули и юмруци, притиснати към бедрата. След известно време студеният потоп върху гърба й вече не бе толкова неприятен. Обърна се и потрепери. Най-накрая се реши и наклони глава под душа. Имаше чувството, че някой е излял кана студена вода с лед върху нея.

Излезе изпод душа и пешкирът й се стори божествен. Притисна го към тялото си и се наслади на топлината и мекотата му. Стресна се от потропването на вратата в момента, когато започна да суши косата си.

— Търсят те по телефона — провикна се Хелън.

Алисън имаше чувството, че не може да диша.

— Кой е?

— Хелън. А ти кой мислиш?

— Много остроумно, няма що. Кой е на телефона?

— Опитай се да отгатнеш от три пъти.

— Господи! — простена Алисън.

— Не позна. Имаш право на още два пъти.

— Ей сега ще се обадя.

— Мога да кажа, че ще му звъннеш след малко.

— Не!

Алисън намота пешкира около главата си и се втурна към вратата. Взе хавлията и я навлече. Мъхестият плат прилепна към мокрото й тяло. Хелън се отмести от пътя й и Алисън забърза към хола.

— Успокой топката. Сигурна съм, че няма да ти затвори телефона.

На път за хола Алисън изтърка още един-два пъти косата си с пешкира. Останалата част от пътя измина леко приведена като прокарваше пешкира нагоре-надолу по краката си. Беше леко задъхана, когато взе слушалката.

— Ало?

— Здравей — поздрави Евън.

В тази единствена дума Алисън долови напрежение и умора, които му бяха напълно неприсъщи.

— Как си? — попита тя като се стараеше да запази гласа си спокоен, независимо от вътрешния трепет, който изпитваше.

Водни капки се стичаха по гърба на краката й. Седна в стола. Хавлията попи някои от тях.

— Добре съм, да предположим — отвърна Евън след известна пауза.

— Щях да ти се обадя след пет минути. Цветята са чудесни.

— Радвам се, че са ти харесали.

Тя се зачуди какво да каже за писмото. Мислите й бяха нестройни. Избърса мокрите си бедра с пешкира. Хелън влезе от коридора и се ухили. Направи й знак, че всичко ще бъде наред. След като влезе в стаята си, затвори вратата.

Мълчанието продължаваше.

Трябва да кажа нещо за писмото, трескаво мислеше Алисън.

— Предполагам, че си прочела… извинението ми?

— Да.

— Какво ще кажеш?

Имаше чувството, че в дробовете й няма въздух. Изпъна гръб и успя да поеме дъх.

— Не знам — успя да отрони някак.

— Държах се като леке. Във всичко. Трябваше да уважа решението ти. Но бях… огорчен и объркан. Но това не може да бъде извинение. Няма извинение за постъпката ми.

— Временно умопомрачение?

Той леко се изсмя.

— Ще отскоча до теб, ако искаш — Алисън не можеше да повярва, че е изрекла последната фраза.

Та тя още нямаше решение. Или поне — съзнателно решение.

— Наистина ли? — той звучеше, сякаш е оживял. — Тази вечер?

— По кое време?

— О, Алисън, не мога да повярвам!

— Ще видим какво ще се получи.

— Ще е чудесно. Обещавам ши. Какво ще кажеш за пеш часа?

— Добре.

— Ще приготвя нещо страхотно за вечеря. Ще взема и шампанско. Чудесно ще е. Ти си невероятна, знаеш ли?

— Но никакви караници, чуваш ли? Просто една приятелска вечеря и ще видим какво ще се получи.

— Толкова ми липсваш.

Гърлото на Алисън се стегна.

— И ти ми липсваш. Доста. Ще се видим в пет.

— Ако искаш да дойда да те взема?

— Не. Но благодаря все пак. Предпочитам да се разходя. Така и така трябва да мина покрай общежитието „Бакстър“.

— Сградата на първокурсниците?

— Трябва да се отбия при един човек. Не се безпокой. Не съм те сменила с първокурсник. Или с някой друг, ако трябва да съм честна.

— Радвам се да го чуя. Не че ще те виня, след като се държах така с теб.

— Хайде, стига извинения. Да опитаме — още от сега — да започнем отново. Всичко останало е изтеклата вода под моста, или от язовира или откъдето, по дяволите, изтича водата.

Като например по гръдния ти кош, помисли си тя и прокара пешкира през шията и гърдите си.

— Аз съм „за“ — съгласи се Евън.

— Добре. Ще се видим след малко.

— Ако успееш да дойдеш по-рано — още по-добре.

— Ще видим.

— Успокой се, Ал.

— И ти.

Окачи слушалката, облегна се на стола и придърпа хавлията около себе си. След секунди вратата на стаята на Хелън се отвори.

— Чу ли? — попита Алисън.

— Кое? — поиска да узнае Хелън. — Какво стана?

— Отивам на вечеря днес.

— Викай „Ура“! Точка в полза на любовта и истинската романтика.

— Не знам дали е така, но отивам.

— А какво беше онова за „Бакстър“?

— А! Значи си подслушвала все пак?

— Не! Кой? Аз? Не можех да не дочуя някоя и друга думичка. Мислиш, че Силия е в „Бакстър“?

— Не знам. Но не пречи да се отбия и да проверя. Вероятно не е там, но може някой да знае какво е станало.

— Ще се отбиеш при Роланд?

Алисън сбръчка нос.

— Той все пак е съквартирантът на Джейсън. Ако някой знае къде са, то това е той.

— Голяма веселба те чака.

— Да. Направо да ти прилошее.

— Можеш да звъннеш вместо да ходиш. По-добре е, отколкото да ходиш там.

— Така и така ми е на път.

Хелън свъси дебелите си вежди.

— Не мислиш, че нещо не е наред, нали?

— Започвам да се безпокоя. А ти?

— Силия не е малка.

— Няма я от дълго време.

— Искаш ли да дойда с теб за морална подкрепа?

— Ще трябва да се облечеш.

Нито една от двете не се усмихна.

— Сама ще се оправя — увери я Алисън.

— Е, поне не оставай насаме с него. Не влизай в стаята.

— Ще го имам предвид — тя се надигна от стола. — Трябва да се стягам.

Алисън се отправи към стаята си. Седна на бюрото и извади снимките на Евън.

Имахме хубави моменти, помисли си тя докато ги разглеждаше. Може и да не сме свършили. Може сега да е като ново начало и всичко ще бъде чудесно отсега нататък. Да се надяваме.

Но не разчитай на това.

Закачи отново снимките на таблото за съобщения и се загледа в тях.

На една от снимките той я държеше за ръка.

На друга — двамата се целуваха.

На трета — бяха седнали върху одеяло на тревата под дъбово дърво. Евън изглеждаше доволен от себе си. Макар на снимката да не си личеше, Алисън си спомняше, че ръката му си бе прокарала път под шортите и пликчетата й и стискаше дупето й.

Веднага след като тази снимка бе направена, двамата отидоха в апартамента му и се любиха на пода в хола. Тогава бе единственият път, когато го направиха с Алисън отгоре. Седеше разкрачена над него и се навеждаше напред към силните му ръце. А Евън мачкаше, стискаше и сучеше гърдите й, докато тя се гърчеше отгоре му като нанизана на кол.

Споменът за преживяното прокара топла тръпка през тялото на Алисън.

Тази вечер ще трябва да минеш без подобни изживявания, каза си тя. Макар и само тази вечер. Една вечер без секс, независимо колко силно го желаете и двамата. Иначе никога няма да разбереш дали става дума за нещо повече.

Сякаш сексът е възелът, който ни е държал заедно, помисли си тя. Трябва да го развържа поне веднъж, за да видя дали ще се отдалечим. За да видя дали има и друг възел на въжето, което ни свързва — възел, като например любов.

Двадесет и четвърта глава

Джейк мина покрай забавачката, където Кими ще тръгне от есента, ако… Не го споменавай, предупреди се мислено той. Да умре, преди дори да е…

Престани!

Разтърка чело. Чувстваше се толкова уморен. Ех, да имаше начин да разкара всички тези грижи.

Когато се бяха събрали за малко в участъка, за да организират издирването, другите шест мъже го уверяваха, че всичко ще е наред. Но очите им ги издаваха. Очакваха най-лошото и, с изключение на Барни, даже не знаеха мащаба на опасността.

Джейк зърна русо момиченце на люлката в двора на забавачката. Сърцето му подскочи. Натисна спирачката.

Отдалеч момиченцето доста приличаше на Кими. Зад люлката стоеше мъж и я буташе. Детето беше облечено в сини джинси и бяла тениска. А Кими трябваше да е облечена с розова блузка и зелена поличка.

Но Джейк си припомни новинарското съобщение за момиченцето, изчезнало в Търговската алея. Майката вдигнала тревога. Входовете били затворени веднага. И момиченцето било разпознато от майката, когато похитителите се опитали да я изведат покрай охраната. Само че вече не приличала на момиченце. След като я сграбчили, двамата мъже я вкарали в тоалетната, хвърлили рокличката, навлекли я с джинси и риза, отрязали й косите и й сложили бейзболна шапка на главата.

Мъжът, който бута люлката…

… е баща й, помисли си Джейк.

Може да е, а може и да не е.

На ръст бе почти колкото Кими. Имаше бледа кожа и почти бели коси.

Мъжът я буташе все по-високо и по-високо. Когато отиваше напред, косата й се вееше зад нея. Когато се връщаше — покриваше лицето й.

Наблюдавайки мъжа и детето, с отчаяна надежда Джейк бавно тръгна по първата пряка. След това сви наляво. Този път премина по-близо и продължаваше да му се струва, че може да е Кими.

Не се лъжи, каза си той.

На следващата улица отново зави наляво. Люлките бяха съвсем близо — от другата страна на тротоара, зад телената ограда. Джейк виждаше само гърба на момиченцето.

Дано.

Мина покрай люлките. Като погледна през рамо, видя как момиченцето отива напред, след това надолу и пак нагоре. Когато косата се отметна от лицето, надеждите на Джейк угаснаха.

Бързо се отдалечи.

Добре. Не беше Кими. Но ще я намеря. Непременно. Или някой от нас ще я открие. Като се прибавят Харолд и Барни, осем души я търсеха.

Един от нас…

Къде си, скъпо дете? Къде?

Джейк бе поне на километър и половина от къщата. Малко вероятно бе тя да се е отдалечила чак толкова много. Но той бе кръстосал всяка улица и алея като очертаваше все по-широк и по-широк кръг.

Беше минало доста време. Можеше да е стигнала дотук.

Сви по алеята, която пресичаше квартала. В далечния й край едно червено Пинто спря до бордюра. Дългунест мъж с карирана риза излезе от колата. Вдигна ръка и дръпна дългия си нос.

Мъжът бе далеч и без униформа, но подръпването на носа го издаде. Майк Фелсън.

Разбира се, сети се Джейк. Аз съм в неговия участък на търсене.

Майк като че ли не забеляза патрулната кола.

Отиде до затворените врати на някакъв гараж, подмина го и вдигна капака на кофата за боклук. Погледна вътре. Затвори я и отиде до следващата кофа. Вдигна капака.

Джейк простена. Като се хвана за корема, той облегна чело на горния край на волана. Не можеше да спре да стене. Вдигна главата си на няколко сантиметра и я стовари върху кормилото. След това го направи отново.

Двадесет и пета глава

Роланд затвори чековата си книжка. В началото на семестъра родителите му дадоха 350 долара в допълнение към таксата за обучение, спане и храна. Каквото останеше след закупуването на учебници, можеше да бъде използвано за странични неща като забавления, допълнителна храна, дрехи (ножове и белезници, помисли си той злорадо) и така нататък. В сметката му бяха останали 142.55 долара.

Сутринта ще ги изтегли от банката и ще ги използва, за да се измъкне от града.

Сумата не бе кой знае колко голяма.

Роланд стана, отиде до бюрото на Джейсън и седна пред него. Намери чековата му книжка в горното чекмедже. Разгледа отрязъците, докато намери последната внесена сума. След това ги прехвърли напред като вадеше сумите, които Джейсън бе теглил оттогава. Излизаше, че Джейсън има близо 400 долара в сметката.

Добра сума.

Роланд ще трябва да поупражнява подписа на Джейсън…

Глупав смотаняк, ти пусна шофьорската му книжка в тоалетната чиния в ресторанта „Оукуд“, забрави ли? И не само това, ами и не взе наличните му пари от портфейла.

Зачуди се дали Силия е имала пари в чантата си.

Беше оставил чантата й в колата на Джейсън.

Да отида ли да я взема?

Не. Прекалено рисковано е.

Наведе се и отвори най-долното чекмедже на бюрото на Джейсън. Повдигна списанията Пентхаус и Хъслър и извади плика със снимките на Дана (защо да не ги вземе за спомен?). Потършува още малко сред списанията и откри спестяванията на Джейсън. Банкнотите бяха сгънати надве и стегнати в пакетче с ластици.

Роланд ги извади. Дебелината да изглеждаше привлекателна. Но откри, че банкнотите са предимно от един долар. Въпреки това цялата сума възлизаше на 87 долара.

Отнесе парите и плика до своето бюро и натика пачката в портфейла си.

В края на бюрото бе изправена рамка с негова снимка с размери двадесет на двадесет и пет сантиметра. Беше я увеличил от негатива на снимка, направена на празника на Вси Светии. Страхотна беше! Роланд — в мантия на вампир(дрехата бе взел назаем за случая). Изкуствените зъби бяха оголени. Устата и брадичката му — изцапани с кръв.

Роланд потупа плика със снимките на Дана и се ухили, когато му хрумна идеята.

Извади снимката си от рамката. Извади и снимките на Дана. След това взе ножица и лепило от чекмеджето.

Разряза Дана.

Чудесен, чудесен начин за убиване на времето, помисли си той.

Залепи парчета от снимките на Дана около вампира.

Скоро озъбеното му лице бе заобиколено от човешки части.

Произведение на изкуството, реши той, когато приключи.

Редно е да измисля име.

Наречи я „Лични блянове“.

Ухили се, тъй като заглавието му допадна.

Точно събираше остатъците, когато някой почука на вратата.

Сърцето на Роланд подскочи.

Бързо натика снимката в чекмеджето на бюрото си.

— Кой е? — попита той.

— Алисън Сандърс. Съквартирантка съм на Силия Джеймърсън.

— Един момент.

Пулсът му бе учестен. Съквартирантката на Силия.

Едно от момичетата, което беше със Силия в търговския център? Ами ако е онова готиното маце, което беше облечено с гащеризона?

Бързо сграбчи джинсите и ги нахлузи. Наведе се, затвори куфара, който беше на пода. Натика го обратно под леглото. Изтича до гардероба, извади спортна риза и бързо я облече. С треперещи пръсти успя да закопчае няколко копчета, преди да отвори вратата.

Точно мацето с гащеризона! Изглеждаше дори по-страхотно, отколкото си спомняше. Вероятно се е пекла на слънце, откакто я видя за последен път, защото лицето й сияеше и бялото на очите и зъбите й изпъкваше. Дори в сенчестия коридор косите й светеха като златни. Беше облечена със синьо-сива блуза с къси ръкави. Блузата бе закопчана до врата. През тънкия плат на раменете се забелязваха презрамките на сутиена. Джобове криеха гърдите й. Блузата бе внимателно подпъхната в бухнали бели къси панталони с навити маншети до средата на бедрата. Носеше чорапи до коленете, с цвета на блузата, и искрящи бели маратонки. Държеше ремъка на кожена чанта, която се полюляваше и докосваше бедрото й.

— Защо не вземеш да ме снимаш? — попита тя. — Снимката трае по-дълго.

Точно в този момент покрай нея мина Кал Табър. Той се изсмя на забележката й, погледна през рамо и подхвърли:

— Запази малко и за мен, Роланд.

Роланд му показа среден пръст.

— Много мило — промърмори Алисън.

— Извинявай. Но някои от момчетата са истински свине. Ще влезеш ли?

— И тук ми е добре. Знаеш ли къде са Джейсън и Силия?

Провери в ресторанта „Оукуд“, мислено я посъветва той.

В същото време се намръщи и поклати глава.

— Не знам. Когато за последен път видях Джейсън, тъкмо тръгваше да я вземе. Възнамеряваше да я води в Рибарската хижа.

— И оттогава не си ги чувал?

— Не.

Чудеше се, дали Алисън винаги така плътно закопчава блузите си. Представи си как реже с ножа копчетата едно по едно и как разтваря блузата.

Алисън присви очи. Дали не ми чете мислите, помисли си Роланд.

— Значи нямаш представа къде са? — попита отново Алисън.

— Не. Но може би… Не искам да мислиш, че съм доносник, но…

— Не се тревожи какво ще си помисля.

— Ами вчера следобед забелязах, че има два телефонни номера на бюрото на Джейсън. Той не беше в стаята, а на мен ми стана любопитно и затова ги набрах. Нали разбираш — просто ей така. Единият беше на Рибарската хижа. Когато позвъних на другия, попаднах на рецепцията на мотел в Марлоу. Предполагам, че Джейсън е възнамерявал да я заведе там.

— Защо чак в Марлоу?

— Ще трябва да попиташ Джейсън. Нямам представа. А и той взе сак, когато тръгваше.

— Въпреки това е доста странно, че все още ги няма.

Роланд се усмихна.

— Сигурно прекарват добре.

Алисън не изглеждаше развеселена.

— Няма какво да се притесняваш. Вероятно скоро ще се върнат. Освен ако не решат да прекарат още една нощ.

— Да — промърмори Алисън, но й личеше, че никак не е убедена.

По дяволите, трябваше да я излъжа, помисли си Роланд. Джейсън ми е звъннал и ми е казал, че ще останат и тази вечер.

Може да се обади на Алисън по-късно и да й го съобщи. Но дали ще му повярва?

Няма значение.

Тя няма да се задържи наоколо достатъчно дълго, за да създаде проблеми.

— Не бих се безпокоил — подхвана отново той, — освен ако не се върнат до утре сутринта. Джейсън има лекции в десет. Сигурен съм, че дотогава ще се е прибрал.

Алисън кимна.

— Ще ми звъннеш ли, ако Джейсън се свърже с теб? Мен сигурно няма да ме има, но можеш да предадеш на Хелън. Имаш ли с какво да запишеш номера?

— Отбелязан ли е в студентския справочник?

— Да.

Значи — и адреса.

— Ще звънна, ако науча нещо.

— Благодаря.

Тя си тръгна.

Роланд я проследи с поглед, докато тя вървеше по коридора. При всяка крачка платът на панталонките се опъваше леко на задника й. Тя се накани да се обърне и да хвърли поглед през рамо. Затова той бързо се дръпна и затвори вратата.

Изтича до леглото и нахлузи обувките. Завърза ги. Посегна под свободно падащата риза и докосна калъфа на кръста. След това провери джоба, за да е сигурен, че има ключ от стаята.

Докато отново отвори вратата, Алисън вече не се виждаше. Затвори зад себе си и хукна по коридора. Заслиза бързо по стълбите.

— Де намали малко, скапаняк! — предупреди го Тод Брустър, когато Роланд почти се сблъска с него и гаджето му на площадката.

— Луд! — чу той гласа на момичето.

Прескочи последните три стъпала.

През стъклените врати зърна Алисън. Вървеше по алеята покрай северното крило на общежитието.

Роланд изчака във фоайето тя да се скрие зад ъгъла. След това я последва.

Запази дистанцията помежду им, когато Алисън се отправи напряко през центъра на университетското градче. Тя тръгна по алеята от западната страна на вътрешния двор. Няколко момчета играеха футбол на моравата. Независимо от късния час имаше момичета, повечето по бикини, които лежаха на одеяла и или четяха, или спяха. Други, събрани на малки групи, разговаряха, а трети — следяха футболния мач. Тук-таме имаше и двойки, излегнали се на одеялата. Една двойка се прегръщаше бурно. Близо до алеята хубаво момиче с разкопчано горнище лежеше по корем и се подпираше на лакти. Бе напълно погълната от книгата, която четеше. Роланд позабави ход и огледа добре гърдите й. Усети лека възбуда.

Коя ли е тя, зачуди се той.

Забрави я. Имаш други планове за тази вечер. А след като свършиш, се омиташ оттук завинаги. Нямаш време за тази, дори да знаеш коя е.

Нещата тук доста се напичат.

Ако наистина искаш да си в безопасност, ще тръгнеш още сега и ще забравиш за Алисън.

О, не мога да направя това. Няма начин.

Първо — Алисън, след това поемам.

Макар че е жалко да се остави всичко това.

Не се тревожи. Светът е пълен с вкусна свежа плът.

В края на алеята Алисън сви наляво и мина през сенчестото пространство между аудиторията „Дохън“ и театъра. Излезе направо на улицата. Пресече.

Роланд наблюдаваше иззад едно дърво, докато Алисън не се скри зад ъгъла. След това и той се втурна да пресича. Когато стигна до ъгъла, Алисън бе на не повече от двадесет метра отпред. Ако се обърне сега… Той бързо направи крачка встрани и се шмугна в храстите.

Изчака малко и надникна. Алисън бе спряла по средата между двете преки. Гледаше нагоре. Оправи дръжката на чантата върху рамото си. Изви гръб и сякаш си пое дълбоко дъх. Докосна горното копче на блузата. След това ръката й се спусна на кръста и провери дали блузата е добре втъкната. Слезе от тротоара.

Роланд бързо я последва.

Зърна я. Беше във вътрешния двор на стар жилищен блок с тухлени стени, обрасли с бръшлян. Докато я наблюдаваше, тя се изкачи по външното стълбище, което водеше към балкона на целия първи етаж. Подмина две врати и се спря пред третата.

Вместо да почука или да отвори с ключ, тя се облегна на перваза от ковано желязо. Склони глава. Известно време остана неподвижна. След това се откъсна от перваза, вдигна ръка и се изви, за да види гърба на панталоните. Прокара бързо ръка няколко пъти през седалището. Най-накрая пристъпи към вратата и почука.

Отвори мъж. Беше по-висок от Алисън. Най-малко метър и осемдесет. Беше облечен в панталони и тясна плетена риза. Дори от разстояние Роланд виждаше, че е добре сложен — плосък корем, широкоплещест, дебел врат и мускулести ръце.

Не беше тип, с когото да си имаш работа.

Мъжът отстъпи назад и изчезна. Алисън влезе и вратата на апартамента се затвори.

А сега какво, зачуди се Роланд.

Да се кача и да направя опит?

Не бъди глупак.

Да изчакам, докато си тръгне, и да я нападна по пътя?

Ако този тип е поне малко джентълмен, ще я изпрати. Освен това тя ми трябва на място, където ще съм сигурен, че никой няма да ме прекъсне.

Искам да прекарам доста време насаме с нея.

Ще се върна в общежитието и ще потърся името й в студентския справочник, реши той.

Да.

Роланд изтри потните си треперещи ръце в ризата.

— Прибирай се по-бързо, Алисън — прошепна той.

След това се отдалечи.

Двадесет и шеста глава

Зад оградата на къщата в края на алеята Джейк зърна русокосо момиченце на велосипед с три колела. Беше облечена с бяла блузка.

Кими?

Виждаше само гърба й.

Какво ще прави тя тук? И на велосипед? Може да е къщата на някоя приятелка. Барбара каза, че е звъняла на всички…

Предната дясна страна на патрулната кола се вирна нагоре. Джейк откъсна поглед от момичето. Натисна спирачката, но не навреме, и колата се вряза в дънера на дъба. От удара той залитна напред. Предпазният колан се заключи, притисна го през рамото и гърдите и го върна рязко назад.

Чуло трясъка, момиченцето обърна глава.

Не беше Кими.

Пушек или пара започна да се надига изпод предния капак. Джейк изключи двигателя. Разкопча колана. Треперещ, излезе да види какво е станало. Поклати глава. Не беше за вярване.

Докато гледаше детето, бе изпуснал управлението на колата. Предната дясна гума се бе качила на бордюра и автомобилът се бе забил в голямо дърво на тревистата площ между улицата и тротоара.

С несигурни стъпки се отправи към предницата на колата. Оттам се чуваше съскане. Бялото облаче, което се извисяваше, миришеше на пара и гума. Нямаше нужда да отваря капака, за да разбере какво е станало. Беше пробил радиатора.

Отпусна се на седалката и посегна към микрофона на радиостанцията.

— Благодаря, че ме докарахте — каза той и излезе от кола номер едно.

— Почини си малко, преди отново да се включиш в издирването — посъветва го Дани.

— Да.

Той затвори вратата. Патрулната кола се отдалечи.

Джейк се отправи по алеята към къщата си, където бе паркиран Мустанга. В същото време търсеше ключа за колата в джоба. Чувстваше се изтощен и му се гадеше. Главата му пулсираше. Изпитваше остра нужда да се изпикае. С несигурни крачки се отправи през моравата към входната врата на къщата.

Влезе. Макар навън да се свечеряваше, вътре бе почти тъмно. Запали осветлението в хола.

След като се облекчи в тоалетната, глътна три аспирина. Разтърка скования си врат. В огледалото видя, че изглеждаше така зле, както се и чувстваше. Косата му бе разрошена. Зачервените му очи гледаха със странен кух поглед. Лицето му беше сивкаво. На подмишниците униформената риза бе подгизнала от пот.

Изми лицето си и влезе в спалнята. Започна да разсъблича влажните дрехи.

А вчера си мислеше, че е лош ден. Претърсването на „Оукуд“ ти се стори ужасно.

Тогава дори не подозираше какво означава лошо.

Отлепи мокрите си чорапи и бельо и ги хвърли на пода. Извади нови от шкафа. Осъзна, че вероятно ще се строполи, ако се опита да се облече прав. Седна на леглото и обу първо бельото, а после — чорапите. Простенвайки, се изправи. Отиде до гардероба за чиста риза. Навлече я, опита се да закопчае поне едно копче, но се отказа. Свали от закачалката чифт кафяви панталони от рипсено кадифе и ги отнесе до леглото. Седна и ги нахлузи.

Вчера беше нищо особено, помисли си той. Вчера просто проклетото ти въображение работеше на пълни обороти.

Сети се как провери под леглото за змиеподобното същество и само дето не гръмна Куки — чудовището.

Искам Куки!

Очите го засмъдяха и сълзи замъглиха погледа му.

Обърна глава към нощното шкафче, където остави Куки, след като за малко не прати куршум между изцъклените му очи.

Куклата я нямаше!

Джейк знаеше със сигурност, че я остави там.

Погледна на пода зад шкафчето. В следващия момент бе на крака и цялото изтощение и болка изчезнаха от прилива на обзелата го надежда. Бързо издърпа панталоните нагоре. Излезе от стаята и се втурна по коридора. Запали лампата и на леглото на Кими завари Куки, притиснат към бузката й с крехката й ръчичка.

В следващия момент Джейк бе на колене. Ръцете му притискаха топлото й гръбче, а лицето му бе заровено в рамото й.

— Барбара, тя е тук. Всичко е наред.

— Слава Богу!

Дълго след това Барбара не пророни дума. Джейк чуваше плача й. Най-накрая се овладя достатъчно, за да попита:

— Къде е?

— Тук. У дома.

— Къде я намери?

— Тук? Върнах се да взема колата и…

— Невъзможно е. Това са километри.

— Малко над пет, предполагам.

— Дяволите да те вземат! Защо не я потърси първо там?

— Мислех. Но… Стори ми се… Толкова е далеч. Дори не подозирах, че знае пътя, а камо ли да го извърви. Още не мога да повярвам, но тя е тук.

— Имаш ли представа през какъв ад минах през цялото това време?

— Свърши вече. Тя е жива и здрава.

— Дай да говоря с нея.

— Спи.

— Събуди я, по дяволите.

— След малко.

— ВЕДНАГА!

— Успокой се. Трябва да звънна в участъка и да прекратя издирването. След това ще я събудя. Сигурно умира от глад. Ще я нахраня и ще ти я доведа след час, час и нещо. А ти пийни нещо. Стегни се. Не искам да си в истерия, когато я доведа.

— Истерия? Кой е истеричен? Мислех, че е мъртва и захвърлена в някоя канавка. А тя в това време решила да направи шибано гостуване на шибания си баща!

— Трябва да звънна в участъка — повтори той. — Ще дойдем след малко — и затвори.

Когато свърши и с второто обаждане, се върна в спалнята на Кими. Тя продължаваше да спи.

Джейк коленичи до нея и я погали по главата. Косата й беше влажна. Положи ръка на вратлето й. Кожата й гореше през плата. Чуваше равномерното й дишане. Леко похъркваше.

Джейк погъделичка ушенцето. Без да се буди, тя разтърка мястото с пухкавата синя глава на Куки — чудовището.

Той се усмихна. Продължаваше да усеща буцата в гърлото си, но вече се чувстваше по-добре. Преди миг бе съвсем разнебитен. Беше проспала всичко, за щастие.

Ха, та това дете можеше да проспи почти всичко.

Сложи ръка на рамото й и леко я разтърси.

— Събуди се, мило — подкани я той. Отново я разтърси. — Ехо. Има ли някой тук? Кими?

Тя простена и се обърна с гръб към Джейк.

— Нападение по подмишниците — обяви той и навря пръсти под ръчичката й.

Тя се извърна и зарови лице във възглавницата.

— Нападение по дупето!

Тя се пресегна и шляпна ръката му, след това се изтърколи и се обърна с лице към него.

— Така не е хубаво — запротестира тя.

— Искрено съжалявам. Искаш ли да отидем на сладкарница?

— Ще ми поръчаш ли палачинки?

— Разбира се. Хайде да тръгваме.

— Няма какво толкова да ме караш да бързам.

— Ако не се измъкнем бързо, мама може да се появи и да те прибере, и тогава няма да видиш никакви палачинки.

Кими седна в леглото. Потърси под възглавницата и намери Клу.

— Мама сърдита ли ми е?

— Не бих се учудил. И двамата доста се разтревожихме. Това, което направи, е много опасно.

— Бях много внимателна.

— Хайде!

Той я хвана за ръка. Тя скочи от леглото, погледна към Куки, сякаш разсъждаваше дали да го вземе, и се остави Джейк да я изведе от стаята.

— Ще мога ли да остана при теб тази вечер?

— Мисля, че не. Мама ще иска да си у дома.

— А тук не е ли у дома също?

— Разбира се, че е.

— Не искаш ли да остана при теб?

— С удоволствие. Но днес не е особено подходящо. Работя върху много важен случай.

— Някой е опънал петалата ли? — попита тя и се ухили.

— Точно така.

Навън Джейк я вдигна, за да я настани на седалката. Завърза я за столчето. Бързо отиде от своята страна, запали двигателя и включи фаровете. Докато караше на заден ход по алеята, каза на Кими:

— Търсихме те из целия град. Всички от полицейския участък участваха в издирването ти.

— Значи ли това, че съм загазила?

— Мисля, че този път няма да те вкараме зад решетките. Правиш го за пръв път. Но ако се повтори, се опасявам, че ще трябва да си излежиш присъдата. Защо го направи?

— Мама не се държа добре.

— Защото не ти е поръчала сладолед?

— Не. Фрасна ме.

— Как така те фрасна?

— Фрасна ме ей тук — тя посочи със сивата главичка на Клу горната част на ръката си. — Доста ме заболя. Нали не бива да се нараняват децата?

— Избягала си, защото те е ударила?

— Ти никога не ме удряш.

— Само защото знам, че ще ме претрепеш, ако се опитам — увери я той, но кръвта му кипеше.

Кими никога не лъжеше.

Кучката я е ударила.

А не й стискаше да си признае.

— Значи си се ядосала, че те е фраснала и си решила да ми дойдеш на гости? Как намери къщата? И как успя да влезеш?

— О, знам къде е. А ти беше оставил един прозорец отворен.

— И извървя цялото разстояние?

— Да. Но краците ми се умориха.

— Доста хора те търсеха. Изненадан съм, че никой не те е видял.

— Ами виждаш ли — аз се криех. Добра криячка съм.

— Как го постигна? Всеки път, когато някой се приближаваше, се шмугваше в храстите ли?

— Понякога нямаше храсти. Тогава търсех дървета и коли.

— Много предвидливо — отбеляза Джейк.

— Ами виждаш ли, изплаших се от онзи мъж в колата. Той всъщност нямаше котенце, ’щото е било прегазено, но искаше да погали Клу и аз избягах.

— Какво?

Джейк подскочи. Господи, някой все пак се е опитал да я отвлече.

— Татко, трябва да ме слушаш. Не повтарям.

— Слушам те. Каза, че някакъв мъж е искал да погали Клу.

— Да, ама това беше измислица. Искаше да ме сграбчи и да ме натика в колата.

Сърцето на Джейк биеше лудо.

— Той ли ти каза това?

— Не.

— Тогава защо мислиш, че е смятал да те натика в колата.

— Не можеш да излъжеш Ши-Ра.

— Кога стана това?

— Днес.

— След като избяга от къщата на мама?

— Ами, разбира се.

— Той караше кола?

— Да.

— И спря близо до теб, докато ти вървеше към моята къща?

— Да.

— Какво ти каза?

— Вече ти разказах.

— Моля те върни лентата назад.

Кими издаде бръмчащи звуци.

— Готово. Направих го.

— Какво каза мъжът?

— Котето му било прегазено от кола и му било тъжно. Ама не мисля, че е било прегазено. А ти?

— Не знам.

— Не му позволих да погали Клу. Избягах.

— Той не тръгна ли с колата след теб?

— Ами, виждаш ли, аз се затичах към една къща.

— Много умно си постъпила. А той какво направи?

— Бързо се омете.

— Как изглеждаше?

— Ще го вкараш ли в затвора?

— Мога и да го направя.

— Така му се пада.

— Но трябва да знам как изглежда, иначе може и да не го хвана.

— Май е по-добре да го застреляш. Идеята ми не е лоша, нали?

— На колко години изглеждаше?

— Не знам.

— По-млад ли е от мен?

— Да, но е голям.

— Изглеждаше ли достатъчно голям да е студент в колежа?

Кими сви рамене:

— Приличаше на Джордж.

Джордж беше гаджето на Сандра Филипс — детегледачката на Кими от времето, преди бракът на Джейк с ББ да се срине. Тогава Джордж беше в последния клас на гимназията.

— Как изглеждаше?

— Ами, беше без риза — и с хитро гласче добави. — Видях цицките му.

— Видя ли гърба му? — попита Джейк.

И имаше ли подутина, продължи да се чуди той. Изглеждаше ли така, сякаш има нещо като змия под кожата?

Кими поклати отрицателно глава.

— Какъв цвят бяха косите му?

— Черни.

— А очите?

— Не знам — каза тя, загубила търпение. — Стигнахме ли почти сладкарницата?

— След още две пресечки. Слаб ли беше или дебел?

— О, слаб.

— Носеше ли очила?

— Тц.

— А слънчеви очила?

— Татк-о-о-о — въздъхна тя. — Уморих се.

— Нали искаш да го застрелям?

— Ами…

— Каква кола караше?

— О, това е лесно. Като на мама.

— Порше?

— Какво е порше?

— Колата на мама, дето Харолд й я купи.

— А, онази. Не. Като старата й кола. Да не би да е било нейната стара кола?

— Съвсем същата ли беше? Цветът и всичко останало?

— Да. Само дето имаше нещо на нея.

— Какво нещо?

— Нещо като стърчащо знаменце.

— Какъв цвят?

— Червено-оранжево.

— Като твоето цветно червено-оранжево моливче?

— Ами да, разбира се.

— Къде беше знаменцето? Залепено за прозореца или…

— Беше ей там — Кими посочи през прозореца към радиоантената на колата на Джейк.

— Страхотна си, скъпа! Много ми помогна. Нещо друго да се сещаш за този тип или колата?

— Май не. Котенцето му се казвало Силия. Само дето си мисля, че е нямал котенце. А ти? Това май беше измислица, за да му разреша да погали Клу и да може да ме сграбчи. На бас се хващам, че искаше да ми направи нещо лошо. Но го надхитрих, нали?

— Определено, миличка.

Само след секунди Джейк сви към паркинга на един ресторант.

— Ей, ти ми обеща сладкарница.

— Трябва да се обадя по телефона.

Местата до апаратите бяха заети, затова се наложи да спре в далечния край на паркинга.

— На мама ли ще се обаждаш?

— Не. Искаш ли?

— Не!

— Ще звънна в полицията — той разкопча предпазния колан на Кими. Тя се смъкна от високата седалка и последва Джейк през шофьорската врата. Хванал я за ръчичката, той я поведе през паркинга. — Ще звънна на Барни, за да му кажа за този мерзавец във фолксвагена.

Очите на Кими се разшириха от възбуда.

— Наистина ли?

— Да. Ще го сгащим.

— Може ли да ядем, преди да го сгащим? Умирам от глад.

— Ще ядем веднага, след като звънна.

— Добре, но побързай, човече.

Двадесет и седма глава

Роланд паркира фолксвагена на Дана до бордюра между двете пресечки и излезе. Подмина две къщи. На светлината на уличните лампи провери адреса, който преписа от студентския справочник: Епъл лейн 364 В.

Беше на Епъл лейн. Лампата на верандата на къщата от другата страна на улицата осветяваше цифрите 364 на входната врата.

Без съмнение „В“-то в адреса означаваше, че Алисън държи апартамент в къщата, но или в друга част, или в мебелираната пристройка отзад.

През прозорците на приземния етаж и горе струеше светлина. Който и да живее в основната част, явно си е у дома. Добре е да не забравям това, помисли си Роланд.

Пътека водеше право към входната врата, но имаше и друга, която извиваше надясно.

Роланд прекоси моравата по диагонал. По страничната пътека стигна до ъгъла на къщата и видя дървеното стълбище към втория етаж. Вратата горе на площадката се осветяваше от една-единствена крушка. Первазът беше украсен с цветя в саксии. Момичета биха избрали подобни цветя, мина му през ума.

В долния край на стълбището, на стената на къщата, бе монтирана пощенска кутия. Роланд спря до нея. Адресът гласеше: 364 В.

Бавно започна да изкачва стъпалата.

Чу гласове, спря и се извърна. Звуците идваха от отворен прозорец. Прозорецът гледаше към дървеното стълбище, но беше доста встрани и затова не успя да надникне вътре. Остана заслушан известно време. Гласовете звучаха приглушено и се чуваха на фона на музика. Идваха от телевизор.

Значи Хелън си е тук, точно както каза Алисън.

Гледа телевизия.

Сама?

Може да е с гадже.

Възможно е. Много ще внимавам, помисли си Роланд.

На горната площадка на стълбището той извади найлонова торбичка от джоба на джинсите. Беше яка полупрозрачна торба за боклук, която взе от спалнята докато планираше действията си за тази вечер. Убеден, че шумът от телевизора ще попречи на Хелън да чуе подобни тихи звуци, той разгърна торбата и я наду. Тя се увеличи от дъха му.

Извади ключовете, които бе взел от чантата на Силия, подбра един, който на пръв поглед изглеждаше най-подходящ и тихо го пъхна в ключалката. Внимателно завъртя ключа и топката. Вратата се отвори.

Шумът от телевизора се засили. Надуши приятен аромат. Пуканки.

От мястото, където беше застанал с притиснато към процепа лице, се откри един от ъглите на хола. Не се виждаше никой.

Отвори още малко вратата и странично се вмъкна през отвора.

Видя горната част на главата й да стърчи над дивана. Косата й бе с ролки.

Подредбата на мебелите го улесняваше. Ако диванът бе поставен плътно до стената, нямаше да успее да се промъкне зад гърба й. Но зад дивана имаше широко пространство — очевидно за да минава човек без да пречи, ако някой гледа в момента.

Роланд се зачуди дали да затвори вратата. Реши да не рискува, за да не би шумът да привлече вниманието й, и я остави открехната.

Взе торбата с две ръце. Като я държеше разтворена, той бавно запристъпва по килима. Лек повей на вятъра раздвижи торбата.

Ще е лесно, помисли си той.

Освен ако някой тип не лежи на дивана с глава в скута й.

В следващия миг бе достатъчно близо, за да види, че няма друг. На възглавницата до Хелън имаше голяма бяла купа с пуканки. Тя посегна към нея и загреба цяла шепа. Беше облечена в червена хавлия. Краката й бяха изпънати, а ходилата — подпрени на масичката пред нея. През разтворената хавлия се виждаха плътни бели бедра.

Жалко, че е такова прасе, помисли си Роланд. Щеше да е доста по-приятно, ако приличаше на Силия или Алисън.

В това, което предстоеше да стане, нямаше тръпка.

Той вдигна торбата.

Нещо тупна зад него.

Погледна. Вратата се беше хлопнала.

Хелън също се извърна достатъчно, за да може да види вратата, след което отмести главата си още встрани и назад. Очите й щяха да изскочат, когато видя Роланд. Полусдъвкани пуканки изскочиха от устата й и някои се посипаха в торбата, докато той я нахлузваше на главата й.

Тя се дръпна напред. Роланд притисна с ръка лицето, за да задържи торбата. Докато я държеше, тя го придърпа през гърба на дивана. Посегна назад и сграбчи косите му. Черепът го заболя.

Рамото на Хелън се удари в ръба на масичката. Роланд се стовари по лице на гладката повърхност. От удара бутна чашата й. Тя се гърчеше и риташе. Бясната й съпротива придвижи Роланд до ръба на масата, която се наклони. Той падна на пода, а Хелън се стовари отгоре му.

Притиснат от виещото й се тяло, Роланд продължаваше да държи торбата плътно около главата й. С другата си ръка отвори калъфа на ножа.

Не! Никаква кръв!

Блъсна Хелън със свободната си ръка. Хавлията се разтвори. Сграбчи едната й гърда й я извъртя. Чу писъка й под найлоновата торба. Пусна я и силно заби юмрук в корема й. И отново. Тялото й застиваше след всеки удар. След което тя потрепери. Чу мъчителни хрипове. Торбата запулсира и усети нещо топло и меко през найлона — Хелън повръщаше. Едва се пребори с желанието да отмести ръката си. Вместо това притисна торбата още по-плътно към лицето й. Тялото на Хелън се гърчеше в конвулсии. Тя се извиваше и дърпаше, и почти успя да се отскубне.

Той се изтърколи с нея, но загуби част от захвата върху торбата. Повърнатото се изсипа на килима. Ръката й се подхлъзна в мръсотията, когато Хелън се опита да се изправи. Роланд се хвърли върху гърба й. Тя се давеше и се бореше за въздух под него. Но дишаше поне толкова, колкото да остане жива. Когато седна отгоре й и посегна към торбата, тя успя да я махне от главата си.

Роланд постави хлъзгавите си пръсти около шията й и се опита да я удуши. Докато стискаше врата й, Хелън се надигна. Застана на ръце и колене. Скимтейки запълзя. Роланд я яхна. Пръстите му отслабиха хватката. Изпита страх.

Като я пусна, той бързо се махна от гърба на Хелън. Залитна, но успя да запази равновесие. След това се втурна към нея и я изрита с такава сила в корема, че тя падна настрани. Хелън прегърна корема си и се опиша да поеме въздух. Очилата й бяха паднали. Лицето й бе алено там, където не бе изцапано от повърнатото.

Роланд танцуваше напред-назад като търсеше най-добрата мишена. Зачуди се какво ли би направила една от гигантските й гърди, ако я ритне. Но това нямаше да я убие, а той трябваше бързо да приключи. Тя вече почти се бе оказала цел, с която не може да се справи.

Насочи ритника към гърлото й.

Не улучи, но челюстта й се изкриви и Хелън падна по гръб.

Роланд подви колене и с всичка сила скочи върху ръцете и корема й. Въздухът излезе от нея и тя полуседна. Роланд се отдръпна малко.

Като скочи странично, той изрита главата й.

Ръцете й се отпуснаха на пода.

Отново я ритна в главата, за да е сигурен.

След това отново взе торбата. Седна върху меките й гърди, нахлузи торбата на главата й и плътно я стисна около шията.

Докато седеше така, се надяваше Алисън да прекара по-дълго в апартамента на гаджето си. Доста време щеше да му е нужно да почисти всичко наоколо.

Свинята наистина беше изцапала твърде много.

Двадесет и осма глава

Почти бяха свършили с храненето и Алисън започна да се тревожи какво ще последва, след като станат от масата. За да забави момента, тя поиска кафе. Евън стана да го приготви.

Не се вълнувай толкова, каза си тя. Дотук всичко мина добре. Относително добре.

На път за апартамента на Евън бе доста нервна и на няколко пъти почти се отказа. Но някак събра кураж, за да потропа на вратата.

Почти очакваше Евън да е с див поглед и отчаян. Ако е бил такъв, когато е писал писмото, сега вече се бе възстановил. Мъжът, който й отвори вратата, бе спокоен и весел. Може би дори малко по-весел отколкото бе редно.

— О, хубавата дама, която няма милост — поздрави я той. — Но в този случай има милост[1].

— Така е по-добре — отвърна Алисън.

— Влизай. Влизай — не направи опит да я прегърне или целуне. Отстъпи навътре и се усмихна. — Изглеждаш страхотно.

— И ти не изглеждаш зле.

— Хванала си тен.

— Бях за малко във вътрешния двор.

Евън взе чаша от масичката пред дивана. Беше празна, като се изключат почти разтопените кубчета лед.

— Какво да ти приготвя? Коктейл „Маргарита“? Вечерята е мексиканска.

— Чудесно — Алисън пое дълбоко дъх и се наслади на ароматите, които изпълваха апартамента.

— Ей сега иде дойда. Настанявай се.

Той отмина полиците с книги, които опасваха стената, пристъпи към масата в малкото пространство, обособено като трапезария, и изчезна в кухнята. Масата бе разчистена от пишещата машина и от книгите, които обикновено стояха отгоре. Сега там бяха наредени прибори. В средата на масата имаше една-единствена червена свещ със заострен връх и фитил, който никога не е бил пален.

Алисън чу миксера да жужи.

Пристъпи към едно кресло и седна.

В малката стая пространството между стола и дивана изглеждаше огромно.

Така няма да положим ново начало, помисли си тя. Евън не е заразноболен.

Затова се премести на дивана. На седалката на сгъваем стол пред нея имаше включен вентилатор. Той разместваше напред-назад топлия въздух. Движещият се въздух създаваше приятно усещане по влажното й лице. Наведе се напред. Най-горното копче на блузата й се забоде в гърлото й. Тя го разкопча. Изви гръб и се пресегна назад, за да отлепи прилепналия към раменете плат.

Навън не й се бе сторило чак толкова горещо, сети се тя.

От нерви е. Срещата с Роланд. След това — идването тук.

Оттук нататък може само по-добре да става, насърчи се тя.

Защо си толкова сигурна?

Ами то вече е по-добре, помисли си тя. Приключих с Роланд, при Евън всичко изглежда наред, а усещането от вентилатора е великолепно.

Алисън огледа стаята. Била е тук толкова пъти и преди. Нищо сякаш не е променено, а едновременно с това като че ли не е същото. Сякаш бе на сцена с декор, направен да изглежда като стаята на Евън, а тя е актрисата в ролята на Алисън-роля, която не знаеше как точно да изиграе.

Имам нужда от сценарий, мина й през ума. Той би ми бил от помощ.

Евън се появи с чашата „Маргарита“ в една ръка и купа с картофен чипс в другата. След като ги постави на масичката пред Алисън, отново се върна в кухнята. Дойде с купичка лютеница и с още една чаша „Маргарита“. Постави и тях на масичката и седна на дивана до нея.

На дивана, но на около петдесет сантиметра от нея. Добър знак, помисли си Алисън. Няма да се преструва, че всичко е както някога.

Вдигнаха чаши.

— За новото начало — обяви Евън.

Чукнаха чашите и отпиха.

Алисън попита как напредва работата по дисертацията му. Той с ентусиазъм започна да й разказва. Сподели надеждите си да разработи студията в книга, която ще му спечели славата на специалист по Джеймс Джойс и ще му помогне да си гарантира няколко години преподаване в престижен университет. Докато той приказваше, Алисън топваше чипс в лютеницата, дъвчеше бавно и отпиваше от коктейла. От време на време правеше някакъв коментар или задаваше въпроси.

Когато Евън млъкна, Алисън попита дали вече е получил отговор от някои от университетите, където е кандидатствал за преподавател. Той я изгледа смаян.

— Искаш да кажеш — от четвъртък насам?

— Имах чувството, че е минало повече време — извини се Алисън.

— Направо седмици. Боже, толкова е хубаво, че отново се върна.

Не съм се върнала изцяло, помисли си тя. Все още не. Тук съм, но не съм се върнала.

Евън отнесе празните чаши в кухнята. Докато го нямаше, Алисън потопи още едно парче чипс в лютеницата. За да не се накапе, постави другата ръка под него и го лапна.

Най-добре да престана да набивам тези неща, реши тя и облиза червено петънце от пръста си.

Евън се върна с напълнени отново чаши.

Алисън вече усещаше главата си леко замаяна от първата „Маргарита“. Изпий тази по-бавно, предупреди се тя. Ако я караш така с пиенето и чипса, ще се натряскаш докато стане време за вечеря.

— Правиш доста силни коктейли — отбеляза тя.

— Чакай докато опиташ моя мексикански специалитет — енчиладас — каза той и се настани до нея.

До нея и този път само на двадесетина сантиметра. Добре е така, помисли си Алисън. Вече сме си по-близки, отколкото когато пристигнах тук.

Все още не е както някога, но все пак е по-добре.

— А ти какви ги върши през това време? — попита той.

— Нищо особено — не желаеше да му признае, че е прекарала последните дни в мисли по него — понякога с горчивина, понякога с копнеж. — Една вечер ходих в бара на Уоли.

— Извади ли късмет? — полюбопитства той.

— Не ходих за това — отвърна тя и отпи. — Видях един доста налудничав видеоклип. Една жена танцуваше със змия. Виждал ли си го?

— Засичал съм го по МТУ. Синята дама и хита „Гърчи се около мен“ или нещо подобно.

— Доста е налудничаво — повтори Алисън.

— По-скоро еротично.

— Снощи с Хелън играхме на „Избери си професия“. Избирах „Изкуство и литература“ всеки път, когато имах възможност. Накрая я обрах.

— По-добре от мен си прекарала съботната вечер.

Все се върти около теми, които не ми допадат, помисли си тя и продължи:

— Сигурно съм наддала две кила. Общо изядохме два големи пакета чипс. Без да споменавам бирата, която изпихме. Ако продължавам да прекарвам съботните вечери с Хелън, ще заприличам на нея.

— Невъзможно. И петдесет килограма да наддадеш, пак ще си красива.

— Как ли пък не.

— Дори майка ти да те налага с пръчка отсега до второто пришествие, пак няма да заприличаш на Хелън.

Алисън се засмя и поклати глава.

— Хайде, хайде. Тя е най-добрата ми приятелка.

— Не го започнах аз.

— Тя е страхотно момиче. Не е виновна за външния си вид.

— Ако искаше, можеше да се докара малко.

— Не особено — отбеляза Алисън и веднага съжали, че го е изрекла. — Искам да кажа, че прическата и грима не могат да оправят чак толкова много нещата. Боже, не исках така да прозвучи!

Евън тихичко се смееше.

— Разбира се, че не искаше.

— Както и да е, прекарахме страхотно. А днес си направих дълга разходка, купих нова книга на Тревис Макги и почти целия следобед четох. Страхотно е да четеш за Макдоналд докато лежиш на слънце.

— С какво беше облечена.

— С белите бикини.

— Аха.

Тя отново отпи. Течността в чашата й намаляваше.

— Харесвам всичките Макдоналд — продължи тя. — Макдоналд, Джон Д.; Макдоналд, Грегъри; Макдоналд, Рос; Макдоналд, Роналд.

— А аз харесвам как ти стоят белите бикини.

— Вечерята готова ли е?

— Ей сега ще проверя. Да ти напълня ли отново чашата, докато ме чакаш?

— Не искам, благодаря.

— Добре. С вечерята ще пием шампанско. Нали така обещах, помниш ли?

Той остави празната си чаша на масата и се надигна. Вървеше бавно, сякаш внимаваше да не залитне.

Алисън се зачуди колко питиета е обърнал, преди да дойде тя.

Не се тревожи за това, каза си тя. Важното е ти да не се намотаеш.

Облегна се назад на дивана и въздъхна.

Дотук — добре, реши тя.

Отново въздъхна. Приятно й беше да въздиша. Усещаше се размързеливена и лекомислена. Голям товар се бе стоварил от плещите й. Отново бе с Евън и всичко вървеше гладко.

Доста гладко.

Прекалено старание положи да си ме представя по бикини.

Кой може да го вини за това?

Лекичко се изсмя и затвори очи.

— Ей, Спящата красавица.

Тя отвори очи. Стаята бе тъмна, ако се изключи светлината на свещта. Свещта бе на масата в къта за ядене. На масата имаше храна.

Евън стоеше над нея.

— Знам, че по традиция принцът събужда принцесата с целувка. Аз обаче проявих забележително самообладание и не се възползвах от безпомощното ти състояние.

Алисън се надигна.

— Колко време спах?

— О, може би час.

— Леле — струваше й се невероятно. — Извинявай.

— Няма нужда да се извиняваш. Красива си, когато спиш. А също и когато си будна.

— Надявам се, че вечерята не е изстинала.

— Ни най-малко. Току-що стана.

— Имам ли време да отида до тоалетната?

— Разбира се.

Отправи се в тъмното по късото коридорче към банята. Макар да се срамуваше от заспиването си дрямката я бе освежила. Запали лампата. Използва тоалетната. На мивката напълни шепите си със студена вода и отпи. Разгледа се внимателно в огледалото. Очите й бяха леко зачервени. Косата й стоеше добре. Средното копче на блузата й се бе разкопчало. Закопча го, изми ръцете си и излезе.

Лампата в кухнята светеше. От енчиладите в чинията й се вдигаше пара и те изглеждаха чудесно. Евън издърпа стола, за да може тя да седне. Напълни й чашата с шампанско. Преди да седне, той загаси лампата.

— Помниш ли нашата вечеря със спагети? — попита той. — Беше облечена в хубавата си бяла блуза. Твърдеше, че не искаш да я накапеш, и затова я свали.

— Евън!

— Беше толкова красива на светлината на свещта. Помня златистата ти кожа, тъмните ти зърна.

— Престани!

— Извинявай — промърмори той.

Наведе глава, разряза енчиладата с вилица и започна да се храни.

Алисън усети, че е загубила апетита си, но все пак взе хапка. Трудно й бе да преглътне и се наложи да прокара храната с шампанско.

Известно време и двамата мълчаха.

Гадно е така, помисли си тя. Какво толкова лошо каза той? Онази вечер бяха изкарали чудесно. Не е престъпление да се сеща човек за нея или да я споменава.

— Хубав специалитет — похвали го тя.

Той вдигна глава.

— Опитай със сметана отгоре.

— Точно това ще направя — тя загреба с лъжица от сметаната и поля енчиладите. — И добре направих, че си свалих тогава блузата. Цялата се намърлях онази вечер.

Видя, че Евън се усмихва.

— Мисля, че го направи нарочно.

— Да — съгласи се тя. — В края на краищата не съм мърда.

— Наистина не си.

Продължиха да се хранят. Сега вече яденето имаше чудесен вкус. Хладната сметана придаваше пикантност на енчиладите. Тя пак отпи от шампанското и Евън й допълни чашата.

— Наистина си страхотен готвач — отбеляза Алисън.

— Знам да правя няколко специалитета. Един от тях е шоколадов мус, но мисля да го запазим за по-късно. За да имаме време да смелим всичко това.

— Защо не се поразходим, след като свършим — предложи Алисън.

— Може — отвърна той незаангажиращо. Не звучеше ентусиазиран от идеята. — Взех на видеокасета „Да имаш и да нямаш“, защото си помислих, че ще ти е приятно да го видиш. Хемингуей. С Богарт и Бакол.

— Би ми било много приятно — отвърна Алисън. — Не съм го гледала от години.

— И аз си помислих, че може да ти хареса.

Ще го пусне и ще се настани на дивана до нея. След време ще я прегърне.

И ще сме там, където бяхме в четвъртък преди срещата в аудиторията „Бенет“. Преди ултиматума, преди Трейси Морган, преди цветята и писмото.

А може да не е чак толкова лоша идеята, реши Алисън. Защо да се съпротивлявам? Какъв смисъл има?

Но тогава за какво бяха последните три дни, ако сега ще се предадеш? Нищо няма да си научила.

Напротив. Ще си научила, че независимо от всичко, което става, всичко се свежда до чукането.

А не е редно да е така, да го вземат дяволите.

Тя бутна вилицата под последната хапка в чинията.

Времето ти изтича, моето момиче.

Сдъвка я. Преглътна. Изпи остатъка от шампанското.

Евън вдигна бутилката.

— Ще я довършим ли?

— Не, благодаря.

Изля съдържанието в чашата си и бързо го изпи.

— Бих пийнала кафе, ако имаш.

— Разбира се. Никакъв проблем.

Евън донесе двете чаши кафе в хола и ги постави на масичката пред дивана. Наведе се и вкара касетата с „Да имаш и да нямаш“ във видеото на полицата до телевизора. Когато понечи да се изправи, се препъна. Залитна няколко крачки, успя да запази равновесие и през рамо се ухили на Алисън.

— Нарочно го направих — обяви той.

Доста си е пийнал, помисли си тя.

Той внимателно тръгна към кухнята. В това време Алисън се надигна от дивана и запали близката лампа. Докато лампата светваше, осветлението в кухнята изгасна.

Тя отново седеше на дивана, когато той се върна. Залиташе. В едната ръка държеше бутилка уиски, а в другата — купичка бита сметана.

— Какво ще кажеш за ирландско кафе? — попита той и се стовари тежко на дивана до нея.

До нея, но едва ли на повече от десет сантиметра.

— Ще пия моето без нищо — отвърна Алисън.

— Добре. Нека да не може да се каже, че съм искал да те упоя с алкохол. Когато всичко свърши, нека да не може да се твърди, че Евън се е опитал да замъгли съзнанието на прекрасната дама с алкохол, опиат или магьосничество.

— Пиян си — отбеляза Алисън.

— Полупиян — той заприказва с едната половина на устата си като доста добре имитираше У. С. Фийлдс. — Тя беше разкошна, прелестна блондинка, която ме тласна към пиенето. Поне за това съм й благодарен.

Алисън отпи от кафето.

— Само да повърнеш и аз си тръгвам.

— Да повърне човек и светът повръща с него…

Но той все пак остави бутилката уиски на масата. Отпи от кафето. След това пусна филма.

Алисън се изтегли напред на дивана, наведе се и отпиваше от чашата кафе докато я изпразни. След това се облегна назад на възглавниците. Изхлузи обувките, стъпи на ръба на масичката и се загледа във филма през разтворените си колене.

Не успяваше да следи филма. Мислеше за Евън. Усещаше, че и той не гледа филма.

Беше се отпуснал до нея с протегнати под масата крака. Лявата му ръка не докосваше Алисън, но бе твърде близо до рамото й. Имаше усещането, че долавя топлината й. Другата му ръка бе върху бедрото му.

Червените дигитални цифри на часовника на видеото показваха 9:52.

От близо двадесет минути седим като манекени, помисли си Алисън.

Изпитваше нужда да промени позата си. Но не помръдна. Всяко движение щеше да послужи като сигнал.

Това е лудост.

Свали краката си, седна изправена и се протегна като изви гръб. Раздвижи глава, за да разхлаби вратните си мускули.

Евън се обади:

— Чакай.

Пресегна се и започна да мачка врата й.

Усещането от пръстите му върху схванатия й врат беше приятно. Алисън се обърна с гръб към Евън като сгъна единия си крак и го качи на дивана.

Сега се започва, мина й през ума.

И двете ръце на Евън вече бяха на врата й и я масажираха, стискаха, прегръщаха, галеха. Схванатостта изчезваше. Алисън затвори очи и отпусна глава. Масажиращите я ръце я отпускаха и я караха да се чувства безпомощна и мързелива.

Ръцете си прокарваха път по голия врат към раменете.

Хубаво й беше. Защо да не й стане още по-хубаво?

Алисън разкопча едно копче. Ръцете на Евън продължаваха да се движат по голата й плът като разширяваха обсега. Алисън усети разхлабване на блузата и инстинктивно разбра, че средното копче отново се е разкопчало. Евън се опита да разгърне още повече блузата. Платът се опъваше. Тя се извъртя, измъкна блузата от късите панталонки и я вдигна нагоре като оголи рамене.

Движеше се напред-назад под успокояващото докосване на ръцете на Евън. Чувстваше се безсилна да вдигне глава или да отвори очи, или да възрази, когато той свали надолу презрамките на сутиена й.

Той спря за момент. Меката възглавница под Алисън леко мръдна и тя реши, че Евън също сменя позата. Дали се свлича на колене? Да. От дишането му долавяше, че сега е по-нагоре. Галеше я по раменете, прокара ръце навътре в ръкавите на блузата, за да погали горната част на ръцете й, след което ги плъзна надолу и навън — надолу към гърдите, като ги вмъкна под тънкия плат на сутиена и разкопча и последните копчета.

Свали блузата от гърба й. Китките на Алисън бяха като завързани от ръкавите, но тя не направи опит да се освободи.

Известно време ръцете му бродеха по гърба и страните й. След това разкопчаха сутиена. Евън я целуна по шията. Леко я ухапа и я накара да се свие. Сърцето й заби по-учестено, а желанието й прогони чувството за мързелива безпомощност. Той я прегърна. Ръцете му тръгнаха по страните й, мушнаха се под сутиена и леко прегърнаха гърдите й. Зърната й се вдървиха под дланите му.

Като се пресегна назад, тя погали бедрата му през плата на панталоните.

Той стисна зърната й.

Гореща тръпка премина през тялото на Алисън. Тя затаи дъх. Посегна по-нагоре, решила да погали пениса под панталона и откри, че е твърд и оголен. Ръката й се отдръпна.

Той тихо се изсмя и прошепна:

— Изненада.

Колко време е бил така — с оголен пенис, докато я прегръща? Изглеждаше й нередно, измамно, почти перверзно.

Но той я галеше и мачкаше гърдите й, и какво значение имаше дали се е възбудил? Така ми спести на мен труда, помисли си Алисън. Посегна и го погали.

След това се извърна. Евън бе на колене. Докато разхлабваше колана, Алисън измъкна ръце от ръкавите на блузата.

Погледна се. Сутиенът й висеше като леко завързано шалче в долната част на гърдите. Започна да смъква презрамката през лявото си рамо и видя червено петно върху бялата прозрачна материя на едната чашка.

Взря се в червеното петно. Приличаше на петно от лютеницата, в която бяха топвали чипса преди вечеря.

Вероятно съм се покапала…

Но само сутиена е изцапан.

След като се събуди, в банята откри, че средното копче на блузата е разкопчано.

След като се събуди.

Гол от кръста до коленете, Евън вдигаше плетената си риза, за да я изхлузи през главата. Дрехата криеше лицето му. Алисън го удари с юмрук в корема. Чу го как шумно издиша. Сви се надве. Алисън скочи от дивана точно навреме, за да не бъде похлупена от тялото му.

Бързо нахлузи обувките.

Зад гърба й Евън се мъчеше да си поеме дъх.

— Лайнар такъв! — просъска тя. Разтреперена от бяс тя напъха сутиена в чантата си. — Мръсен лайнар! Опипвал си ме, докато спя! — тя се извърна с лице към него. Той бе на колене, опрял чело на дивана. — Направо вониш! — продължаваше тя, докато напъхваше ръка в ръкава на блузата. — Каква гадост!

— Съжалявам — едва успя да отрони той.

— Гнусен копелдак.

Тя търсеше отвора на другия ръкав, напъха вътре ръка и метна чантата през рамо. С треперещи пръсти се опита да закопчае блузата, докато бързаше към вратата.

— Алисън!

Рязко отвори вратата и се обърна към Евън. Все още бе до дивана с навирен нагоре задник.

— Моля те. Не си отивай!

Тя прекрачи прага и затръшна вратата.

[1] Алюзия с произведението на Д. Кийтс La belle dame sans merci. — Бел.пр. ↑

Двадесет и девета глава

Добре го цапардосах, повтаряше си Алисън, докато бързаше по тротоара. Наистина добре го цапардосах.

О, да. Добре го цапардоса. Известно време може да го боли стомахът, дори да е натъртен, но до сутринта почти нищо няма да му има. Ще е като нов, а ти?

Как е могъл да направи подобно нещо?

Как съм могла да го проспя?

Вероятно е напъхал ръка, за едно бързо опипване, нищо повече.

Да, да. Поопипване тук, поопипване там.

Ако беше изчистил проклетата лютеница от ръката си, въобще нямаше да узная. Какво по дяволите е правил нагъвал е, докато ме опипва ли?

Алисън чу шум от кола. Фарове осветиха пътя вляво от нея. Движейки се близо до бордюра, колата бавно тръгна успоредно с нея.

— Извинявай! — провикна се Евън през десния прозорец. — Моля те! Не бихме ли могли поне да поговорим?

Тя продължи да върви.

Колата на Евън я последва.

— Дай поне да те откарам до вкъщи. Не е редно да приключим по този начин.

— Съвсем редно е.

— Нищо не съм направил!

— Нима? — Алисън стъпи на тревата и се отдалечи от тротоара. Евън спря колата. Тя мина пред запалените фарове и отиде до неговата врата. Прозорецът беше смъкнат. Хвана се за дръжката и се взря в него. — Не си направил нищо, така ли? А какво ще кажеш дето си ме опипвал по гърдите? И Бог знае какво друго си опипвал!

— Не знаех, че спиш, по дяволите! Върнах се от кухнята, седнах до теб и ти ме погледна. Отвори очи, когато се настаних до теб и сякаш ми казваше, че всичко е наред. Тогава те прегърнах през раменете. Не ме отблъсна, така че си помислих, че ти харесва. Мислех, че всичко отново е наред. Тогава чак пъхнах ръка под блузата. Не знаех, че спиш. Не се държеше като заспала. За Бога, та ти дори простена, когато… те докоснах.

— Не ти вярвам! — промърмори Алисън. Но гневът й се бе превърнал в объркване.

Ами ако казва истината?

Сведе глава. Имаше нужда да се държи за колата, за да не падне.

— Мислех, че си будна. Никога нямаше да го направя, ако не смятах, че си будна.

— Какво точно направи?

— Наистина ли нищо не си спомняш?

— Направи ли нещо друго, освен… да погалиш гърдите ми?

— Да.

Алисън простена.

— На теб като че ли ти хареса.

— Господи!

— Дишаше тежко, извиваше се…

— Господи, нищо…

— И тогава изведнъж изхърка. Не можех да повярвам. Искам да кажа, бях шокиран. Не вярвах, че си спала през цялото време, но си помислих — ами ако наистина спи! Искам да кажа, ако се събудиш внезапно и ме свариш върху теб? Затова закопчах блузата колкото се може по-бързо и реших да се преструвам, че нищо не се бе случило, освен ако ти първа не заговориш. Нещо, което ти не направи.

— Значи просто щеше да си остане твоята малка тайна.

— Виновен съм, Алисън.

— Да, точно така.

— Щях да ти кажа какво е станало, но по-късно. Мислех, че след като се сдобрим, няма причина да не ти кажа. Ами че то дори можеше да ти се стори смешно.

— Как ли пък не.

— Разбира се, че си разстроена. Мога да си представя как се чувстваш. Но погледни от друга страна: ако не бе забелязала лютеницата на сутиена, сега щяхме да се любим. Нали така?

— Сигурно — призна тя.

— Затова, стореното от мен… не е чак толкова лошо. Просто го направих в неподходящо време. Ако беше станало преди миналия четвъртък или след тази вечер, нямаше дори да е тема за разискване.

— И убийството не е тема за разискване, ако изстреляш куршум в главата на някого, след като той вече е мъртъв.

— Защо намесваш тук убийството?

— Илюстрирам с примера въпроса за времето.

— Казах, че съжалявам, Алисън. Обясних, че е станало недоразумение. Смятах, че си будна.

— А аз започнах ли да те разсъбличам?

Той не отвърна.

— Нямаше ли това да е естественото ми поведение, ако участвах съзнателно в безсрамното ти натискане?

— Мислех, че си се отпуснала и се наслаждаваш. Както се отпусна, когато ти правех масажа.

— Може и така да е — промърмори тя.

Чувстваше се толкова уморена.

— Искам да ме разбереш. Желая да се върнеш с мен. Всичко вървеше толкова добре, Алисън. Длъжни сме да се опитаме да започнем отново.

— Не — поклати тя бавно глава. — Свърши се. Приключи между нас.

— Ще поговорим за това утре. Става ли?

— Лека нощ, Евън.

Тя се откъсна от вратата. Отстъпи и залитна назад. Разтърка лице.

— До утре — повтори Евън.

— Разкарай се — промърмори тя.

Той бавно се отдалечи.

Алисън остана сама на улицата известно време. Най-накрая се насили да тръгне. Дотътри крака до бордюра и успя да стъпи на тротоара. Все още бе на няколко преки от дома. Чувстваше се като изцедена. Вместо да продължи по тротоара, тръгна по тревата. Скоро хладната роса проникна през обувките. Искаше да легне, да затвори очи и да забрави. Но не на мократа трева. Отиде до циментовата пейка, която ограждаше дънера на дъбово дърво близо до аудиторията „Бенет“.

От далечната страна, където не можеше да бъде забелязана от пътя, тя се изтегна върху пейката. Подгъна ръце зад главата и остави краката да висят от кръглата седалка. Затвори очи.

Така е добре, помисли си тя. Ако Евън се върне да ме търси, няма да ме забележи.

Циментът се врязваше в ръцете и раменете, затова подложи чантата си като възглавница и скръсти ръце на корема. Така беше много по-добре.

Нещо премина шумно през листата над главата й. Катерички, реши тя.

Щеше й се да е с жилетка. А с одеяло щеше да й е още по-добре. Ако имаше одеяло, може би щеше да остане тук цялата нощ.

Евън държеше одеяло в багажника на колата. Одеяло за всеки случай. По дяволите, често се налагаше да го използва с мен.

Никога вече.

Мислил, че съм будна. Разбира се!

Хладината от цимента проникна през гърба на блузата и късите панталони и достигна кожата. Усети хладен бриз да се плъзга по голите й крака и ръце. Разпиля косите й. Те ухаеха на влага и свежест.

В таванската й стаичка щеше да е задушно.

Още една причина, за да не тръгва.

Не бих могла да мръдна, дори ако исках, мина й през ума. А и не искам.

По дяволите с цялата тази история. По дяволите с всичко.

Е, добре, ще изключа катеричките, освен ако някоя не се стовари върху лицето ми. И Мама и татко. И без Силия и Хелън. Изключвам и пицата. Както и Джон Д. Макдоналд или Роналд Макдоналд.

Глупак.

Да върви по дяволите. Евън Форбс да върви по дяволите. Както и Роланд не-знам-кой-си и професор Блейн, защото и двамата ме гледат сякаш копнеят да разкъсат дрехите ми! И кой още? Защо не всички накуп? Защо не всички мъже изобщо? Хелън е права. Те са само надървени пениси, търсещи тясна дупка.

Добре де, поне по-голямата част.

Алисън си даде сметка, че стиска зъби и трепери. Обви раменете си с ръце.

Стой още малко тук и на сутринта ще те намерят като замръзнал леопард на Килиманджаро. Ще застанат наоколо и с благоговение ще се чудят: „Какво прави тук?“ И някой скапаняк вероятно ще си навре лапите под блузата ти. Няма да остави такова дребно нещо като смъртта да попречи на едно хубаво опипване.

Побъркваш се, Алисън.

Разтри лице. Махна ръце от раменете си. Бризът се промъкна и открадна топлинката от кожата под блузата.

Таванската й стая щеше да е топла, а леглото — меко.

Стига е лежала тук.

Изправи се и тръгна към вкъщи.

Прозорците на втория етаж бяха тъмни, но крушката на горната площадка на стълбището светеше. Все още трепереща, Алисън бързо се изкачи и отключи вратата. Влезе вътре. Великолепно бе да усети топлината.

Хелън вероятно е палила ароматни пръчици. Независимо от бриза, който проникваше през отворените прозорци, във въздуха витаеше лек дъх на бор.

В процепа под врата на Хелън не се забелязваше светлина.

Алисън се надяваше Хелън да я чака нетърпеливо, за да чуе за всички нощни приключения. Но сигурно вече минава единадесет. С лекции утре в осем, вероятно е решила да не задоволи любопитството си, а да си ляга.

На слабата светлина от прозорците Алисън си проправи път по коридора и влезе в банята. Наплиска лицето си. Изми зъбите. Използва тоалетната.

Застанала на прага, за миг тя си наложи да се съвземе. Загаси лампата и тръгна по тъмния коридор към стълбите. Изкачи ги бавно като се държеше за перилата.

След тъмното стълбище стаята й на тавана, огряна от сивата светлина, проникваща от единствения прозорец, изглеждаше почти ярко осветена. Разтворените пердета леко се залюляха от вятъра. Застанала на прага, тя обаче изобщо не го усети. В стаята бе дори по-задушно, отколкото очакваше.

Няма междинно положение, помисли си тя. Или трепериш, или се потиш.

Остави чантата на пода, но така, че да не пречи, ако й се наложи по-късно да отиде до тоалетната.

Свали блузата и я остави да падне също на пода. Разкопча късите панталони. Дръпна ги надолу заедно с пликчетата.

Стаята продължаваше да е неприятно гореща, но усети съвсем лек повей на вятъра върху голата кожа.

Хвърли поглед зад гърба си, пристъпи към гардероба и се облегна на него. Вратата се затвори с трясък. Стресна се и затаи дъх, шокирана и от факта, че опората не се оказа достатъчно стабилна, и от острия звук.

Пое дълбоко въздух.

Притисна вратата с дупе. Сега вече беше затворена.

Приятно й бе да усеща хладината на гладкото дърво върху гърба си. Облегната назад, вдигна единия си крак и събу чорапа и маратонката. Повтори същото с другия.

При шкафа издърпа чекмеджето и прокара ръка по дрехите вътре. Пръстите й напипаха тънката материя на новата нощница. Беше по-лека от останалите и беше чудесна за нощ като тази. Извади я, мина покрай леглото и застана пред прозореца.

Слабият полъх на вятъра погали кожата й. До не много отдавна хладният въздух я бе изстудил до кости. А сега усещането от него бе великолепно. Виеше се около бедрата на Алисън, промъкваше се между краката й, галеше корема и гърдите й и се мушваше под мишниците. Остави нощницата да се изплъзне от ръцете й. Вдигна ги високо, облегна се на рамката на прозореца, разтвори крака и затвори очи.

Вятърът нежно се движеше по нея.

Тридесета глава

След като чу водата в тоалетната, Роланд бавно преброи до шестдесет. След това — втори и трети път. Замисли се. Представи си как Алисън се съблича в таванската стая и ляга. Във фантазиите му тя не бе завита с чаршаф. Носеше само горнището на пижама. Видя се застанал над нея и, докато тя спи, бавно да разкопчава копчетата и да отмята дрехата настрани. На оскъдната светлина от прозореца кожата й е като слонова кост. Посяга да я докосне, но изведнъж тя става тлъста, превръща се в Хелън и, макар че е мъртва, му се хили. Сепна се и удари чело в пружините на леглото.

Отпусна глава на пода.

Затаи дъх, заслуша се и почти очакваше да чуе Хелън, събудена от удара, да простене или да се обърне на дюшека над главата му.

Не ставай глупак, смъмри се той. Тя е мъртва.

Но аз съм точно под нея.

Заслуша се, ала не чу нищо. Очите на Хелън обаче са отворени. Вижда как ги отваря. Тя знае, че той е под леглото й.

Роланд прекара може би часове в тясното пространство само на сантиметри от трупа й. Не беше честно съзнанието му точно сега — когато очакването почти приключи, — да си прави шеги.

Продължаваше да не чува нищо.

Но Хелън също слуша, докато се взира с мъртвите си очи в тавана и долавя шумовете от Роланд под леглото — забързаните удари на сърцето и накъсаното му дишане.

— Ти си мъртва — прошепна той.

Хелън се извърта, застава на ръце и крака, разкъсва дюшека с изкривени пръсти и измъква големи фъндъци. Взира се в него през дупката в дюшека. Оголва зъби. Озъбва се и провира ръка през дупката като гледа да го докопа за лицето.

Нищо от това не става в действителност, уверяваше се той.

Но трепереше и едвам дишаше. Трябва да се махне. Имаше чувството, че множество паяци лазят по кожата му. Претърколи се по килима, но застана точно под ръба на леглото. Хелън го чака там горе. Чака да го сграбчи, щом се появи.

С потиснато стенание той се изтърколи напред. Седна. На оскъдната светлина от прозореца видя, че Хелън е само неподвижна купчина под завивките на леглото.

Без да откъсва очи от нея, Роланд се изправи. Продължи да я гледа и докато се промъкваше странично към вратата на спалнята. Отвори я, излезе навън и я затвори зад себе си. Тръгна по коридора.

Далеч от трупа усети как страхът му изчезва. Чувстваше се ядосан и засрамен, че оставя въображението си да го изтезава.

Защо приятелят му допусна така да загуби контрол, зачуди се той. Та той определено можеше да спре мрачните мисли — да накара приятна тръпка да мине през Роланд и с това да му напомни за Алисън. Да не би да се наслаждава, когато Роланд страда? Или просто не му пука?

Опипа подутината на врата си.

Правя всичко това за теб, помисли си той.

В следващия миг се засрами. Та това е неговият приятел, който превърна тайните му фантазии в реалност. Той го въведе в нов живот — по-причудлив и по-възбуждащ дори от най-зловещите му мечти. Той си бе виновен за страха. Няма право да обвинява приятеля си.

Като че ли окопитен от тези мисли или просто за да му напомни какво предстои, приятелят му помръдна и изпрати тръпка на наслада през тялото на Роланд.

Дали е минало достатъчно време? Искаше Алисън да е заспала, преди да се качи при нея. Иначе може да извика. Роланд отиде на оглед, след като приключи с разчистването в хола. Прозорецът й бе отворен. Едва ли го е затворила. В къщата все още беше прекалено горещо. Ако прозорецът е отворен, някой навън или хората, които живеят долу, могат да чуят дори най-слабия вик.

Роланд я иска заспала. Тогава няма да има писъци или съпротива.

Отиде до дивана, седна и продължи да чака.

Наслаждаваше се на изчакването. Предишната нощ със Силия бе невероятно. Но Алисън бе зашеметяващо красива и едновременно с това излъчваше невинност — нещо, което липсваше при Силия. Тя щеше да е… потресаваща.

Щеше да е като сбъдната мечта.

Цяла нощ с нея.

Но се налагаше да изчака. Намести се удобно на дивана, подложи ръце на тила и се загледа в тъмния екран на телевизора. Припомни си как изглеждаше Алисън в Търговската алея — облечена в гащеризона с ципа отпред. С онзи цип, който той мечтаеше да плъзне надолу. Държеше чанта. Също като Силия. Зачуди се какво ли си бяха купили.

Роланд се ухили. Каквото и да са купили, бе им излязло солено. Струвало им бе животът, и този на Хелън. Ако не ги бе срещнал в Търговската алея…

Щеше да избере някой друг, не трите мускетарки.

Заслужаваха да бъдат споделени с приятеля.

Усети как коремът му се сви.

Обзе го желание. Роланд се раздвижи, пое въздух и спазъмът отмина.

Добре, каза мислено той. Разбрах посланието.

Наведе се и събу обувките и чорапите. Смъкна ризата и я разстла върху масата. Изправен, той извади ножа от калъфа и го постави върху ризата. Измъкна белезниците от предния джоб на джинсите. Зарови пръсти в другия преден джоб и измъкна сплескана ролка тиксо.

Докосна ключето на белезниците, което висеше на врата му от тънка верижка.

Ръцете му доста трепереха, докато разгъваше около петнадесетсантиметрова ивица от дебелата лепенка. Отряза я с ножа. Залепи единия край за брадичката си и тя увисна като причудлива брада.

Разкопча джинсите и ги събу.

Този път нямаше да има проблеми с кръв по дрехите. Ще ги остави долу и ще ги облече, след като вземе душ. Ще е чист, когато напусне къщата.

Уча се, помисли си той. Усъвършенствам се.

Седна отново на дивана, взе джинсите и измъкна колана от гайките. Прикрепи калъфа на ножа обратно към колана, изправи се и го закопча хлабаво на кръста. Сгъна ножа. Пъхна го в калъфа.

Така и двете му ръце щяха да са свободни, за да успее да й сложи белезниците и да залепи устата й.

Усещането от хладния колан и тежестта на ножа му бе приятно.

Гол дивак.

Ако преметне парче плат през колана, ще има препаска.

Не, по-добре така, реши той.

Прокара ръка по уголемения си пенис, след което взе белезниците. Заобиколи дивана. Стъпките му бяха заглушени от килима. Чуваше единствено ударите на сърцето си. Започна да трепери. С всяка измината крачка тръпките ставаха по-силни. Не му беше студено. Не изпитваше страх. Трепереше от вълнение — блажени тръпки на предчувствие.

В подножието на стълбището Роланд прехвърли белезниците в лявата ръка. Сви пръстите на дясната върху перилата. Бавно започна да се изкачва.

Стълбището беше тъмно. Но в горния край имаше сивкаво петно.

Едно стъпало изскърца под тежестта му.

Спря и се заслуша.

Гърлото му издаваше странни сухи щракащи звуци при всеки удар на сърцето. Преглътна и шумът изчезна.

Продължи изкачването. След няколко крачки очите му бяха на едно ниво с пода на таванската стая. Одеялото лежеше на купчина на пода пред леглото. Чаршафът висеше отстрани на дюшека, почти изхлузен, но все още на леглото — готов да бъде придърпан, ако на Алисън й стане студено през нощта.

Роланд продължаваше да е прекалено ниско, за да може да види Алисън. Изкачи се още малко. Леглото като че ли се спусна надолу и той съзря Алисън, легнала по гръб.

Наведе се, така че да не я вижда. Все така превит, изкачи последните стъпала. На лакти и колене запълзя по килима. Спря отстрани на леглото.

Заслуша се в нежното бавно дишане на Алисън, докато се убеди, че тя спи. След това се изправи и я погледна.

Беше огряна от лунната светлина. Цялата нощница проблясваше, сякаш бе покрита със сребро, освен върху гърдите. Там не проблясваше, но платът бе прозрачен. Виждаше бялата кожа на гърдите и тъмните зърна.

Роланд облиза пресъхналите си устни.

Почти усещаше вкуса на зърната в устата си.

Възглавницата бе облегната на таблата на леглото. Сякаш на Алисън й бе прекалено горещо, за да я търпи под главата си, и я бе отместила. Лицето й бе обърнато към прозореца. Няколко кичура коса лежаха върху бледото й ухо. Лявата й ръка бе протегната към Роланд и бе облегната почти на самия ръб. Дланта й бе обърната нагоре, а пръстите — свити. Другата й ръка беше близо до дясната й страна. Дългите й голи крака бяха изпънати, а ходилата сочеха навън. Огряната в сребро от лунната светлина нощница бе опъната по бедрата.

Той се наведе, опипа хлъзгавия плат между крака й, хвана го и нежно го повдигна.

Гореща вълна изведнъж спря дъха на Роланд. Потрепери от болезненото желание, което го обзе. Платът се изплъзна от ръцете му. Алисън простена. Главата й мръдна.

Разтреперан и объркан, но все пак някак нащрек, въпреки екстаза си, Роланд бързо посегна към лявата й ръка. Нахлузи халката около китката. Тя дръпна ръката си и по този начин изтегли белезниците от ръцете на Роланд. Дишайки тежко, тя понечи да се изтърколи към другия край на леглото.

Той я сграбчи за рамото и бедрото. Спря претъркалянето, дръпна я и тя отново легна по гръб. Хвърли се отгоре й. Възседна я през бедрата. Тя риташе и се гърчеше под него. Хвана дясната й ръка, която се бе устремила към лицето му. Притисна я към дюшека. Откъсна лявата й ръка от гърлото си и също я насили надолу. Тя въртеше глава наляво, надясно. Заби коляно в гърба му. Роланд простена от удара.

Сграбчи ръката с белезниците и я притисна с коляно, за да освободи дясната си ръка, с която силно я удари по лицето. Тя застина под него и спря да се съпротивлява. Издаваше слаби хленчещи звуци, докато се мъчеше да си поеме въздух.

Роланд откъсна лепенката от брадичката си. Залепи я през устата й. Звуците от дишането й преминаха в отчаяно съскане, когато тя започна да диша през носа.

А сега трябва да хване с белезниците другата й ръка.

Но Алисън не се бореше вече и той усещаше възвишенията на гърдите й под бедрата си. Сложи ръце върху тях. Платът беше като мрежа. Кожата под него беше гореща.

Вече не чуваше Алисън да съска, докато се мъчи да диша.

Тя се бе смълчала.

Роланд стисна гърдите й.

Дясната й ръка бавно се вдигна от леглото. Изпълнен с подозрение, той я следеше. Тя натисна ръката му по-плътно върху гърдата и я задържа там. Леко се изви и простена.

Господи, мина му през ума. Какво става? На нея, да не би да й харесва?

Ръката й се плъзна нагоре, погали рамото му. Тя докосна косата до ушите му. Помилва го по бузата.

Писъците пронизаха ушите на Алисън. Китката й бе сграбчена и насилена надолу, а палецът й — изваден от очната му ябълка с мокър, всмукващ звук. Роланд не се опита да я задържи. Захлупи ръце върху лицето си и залитна над нея.

Алисън сви колене. Той се строполи на дюшека между краката й. Тя заби крака в него, обърна го и го изтласка настрани. След това изрита високо над тялото му и се оттласна от леглото.

Махна лепенката от устата си, докато отстъпваше назад. На лунната светлина голото тяло на Роланд изглеждаше сиво и мъртвешко. Той се гърчеше, притискаше ръце към лицето си, забиваше пети в дюшека и надигаше таза си, докато квичеше.

Алисън се извърна. Хвана се за парапета и хукна по тъмното стълбище. В дъното се опита да извика, за да предупреди Хелън, но гласът й излезе като прегракнал шепот. Претича през хола, сви по коридора, отвори със замах вратата на стаята на Хелън и запали лампата.

— Хелън!

Хелън не помръдна под завивките.

Алисън се втурна към леглото.

— Бързо! Трябва да… Роланд е горе… Нападна ме!

Тя отметна завивките и Хелън се вторачи в нея с безжизнен поглед през накривените си очила. Лицето й бе наранено, охлузено и подуто. На брадичката й имаше засъхнала коричка от повръщано. Алисън стисна сиво-синкавата кожа на рамото.

— Хелън! — разтърси я тя. Главата на Хелън леко се наклони. Огромните й гърди сякаш трепнаха. — Хелън! Хайде!

Алисън пусна рамото. Там, където пръстите й бяха стиснали, кожата остана вдлъбната.

Втрещена, Алисън отстъпи назад.

Той беше убил Хелън.

Не. Това е някаква кошмарна шега. Хелън не е мъртва. Не е. Това е някаква шега.

Мъртва е.

Алисън излезе от стаята. Погледна към тъмния хол.

— КОПЕЛЕ ТАКОВА! — изкрещя тя.

И чу забързани стъпки по таванското стълбище. Ужасът, който предизвикаха у Алисън, я накара да се втурне към вратата. Отвори я, шмугна се навън, хлопна я и хукна по стълбите. Боядисаните дървени стъпала бяха мокри от росата и краката й се хлъзгаха. Тя се позабави, за да не падне, и по този начин да даде възможност на Роланд да я настигне. Скочи от четвъртото стъпало. С издута около себе си нощница полетя в хладния нощен въздух и се приземи на пътеката отвъд тревата.

Хвърли поглед назад. Роланд не беше на стълбището. Като отстъпи встрани видя, че вратата на площадката продължава да е затворена.

Заобиколи и бързо отиде до входа на професор Тил. Кухнята беше тъмна. Пробва дръжката. Вратата се оказа заключена. Затова тя силно захлопа.

— Професор Тил! — извика Алисън. След това изкрещя: — Пожар! Пожар!

Продължи да тропа по вратата. Кухнята продължаваше да е тъмна. Заметна дясната си ръка, хвана висящите белезници и като ги използва за метален бокс, разби стъклото. Пресегна се навътре, като внимаваше да не се пореже на стърчащите ръбове стъкло, и завъртя топката на вратата. Открехна вратата и измъкна ръкава си.

Хвърли поглед към страничното стълбище. Продължаваше да няма и следа от Роланд. Отвори вратата. Посипаните по пода стъкла издрънчаха, когато долният край на вратата ги помете. Хваната за дръжката, Алисън протегна крак колкото се може по-напред и чак тогава стъпи. Не усети стъкло под стъпалото. Отпусна тежестта си на този крак, завъртя се и като се наведе напред, за да достигне ръба на вратата, я затръшна.

Внезапно появилата се светлина заслепи Алисън.

Примижавайки, тя се извърна.

На прага, с бастун вдигнат като боздуган, стоеше професор Тил. Белите му коси бяха разрошени. Беше облечен в развлечена раирана пижама. Намръщен, той премигна и се готвеше да каже нещо.

— Изгасете лампата — шепнешком заповяда Алисън.

Той не зададе никакви въпроси. Превъртя ключа за осветлението.

Алисън му обърна гръб и се загледа през прозорците на вратата.

Все още никакъв Роланд.

— Той уби Хелън — обясни тя. — Той… Нараних го, но е там горе.

— О, Боже мили!

Алисън чу някакво изтрополяване. Погледна през рамо. Бастунът на професор Тил бе стиснат между коленете му. Държеше слушалката на стенния телефон и завъртя шайбата.

— Полицейският участък — отекна решително и ясно гласът му, сякаш беше в претъпкана с омаяни студенти аудитория. Изчака няколко секунди преди да продължи. — Има убийство на Епъллейн 364, а извършителят е още тук. Елате веднага — и окачи слушалката.

— Дръпни се от вратата — нареди й той.

Алисън отстъпи назад, но не откъсваше очи от прозорците. Спря, когато усети нежната ръка на професора върху рамото си.

— Всичко е наред сега, скъпа. Той няма да ти направи нищо. Полицията всеки момент ще дойде, сигурен съм.

— Той уби Хелън — промълви тя. Гласът й бе писклив и сълзи изпълваха очите й.

Професор Тил отново я потупа по рамото.

— Стой тук.

Мина край нея. Тръгна към вратата като размахваше бастуна. Стъкла изскърцаха под чехлите му. Той открехна вратата.

— Не бива да правите това — прошепна Алисън.

Без да й обръща внимание, той се наведе навън. Завъртя глава. След това я прибра и се обърна към Алисън:

— Каза, че си го наранила?

— Извадих… му окото.

— Браво на теб! Може да си обезвредила негодника. Ще му размажа главата, ако… Ами Силия?

— Не е вкъщи.

— Слава Богу поне за това.

— Не съм толкова сигурна. Имам чувството, че… се е занимавал с нея снощи.

— Божичко! Не!

— Тя отиде на среща със съквартиранта му и изобщо не се прибра.

— Две от моите момичета. Моите мили момичета… О, ще му дам да се разбере… — професор Тил отвори широко вратата и излезе навън.

— Не! — изкрещя Алисън.

Втурна се след него, прескочи натрошените стъкла и се озова на верандата. Професор Тил вече бе в подножието на стълбището отстрани на къщата.

— Влизай вътре — заповяда й той.

— Изчакайте ченгетата! — провикна се Алисън. — Моля ви!

Без да обръща внимание на думите й, той започна да се изкачва. Алисън се стрелна под стълбището, провря ръка между две стъпала и сграбчи стария човек за глезена.

— Пусни ме!

— Той ще убие и вас!

— Ще видим дали ще успее.

Професорът се опита да освободи крака си.

Алисън почти го изпусна. Тя сграбчи кокалестия му глезен и с другата си ръка. Стисна с все сила.

Изсвириха спирачки. През процепа на стъпалата Алисън видя как полицейска патрулна кола заковава на място. Червените и сините лампи лудо се въртяха. Мъж здравеняк изскочи от колата и се втурна към тях. Извади револвер от кобура, докато цепеше направо през моравата.

— Печелиш — промърмори професорът.

Тя не му вярваше. Продължи да го държи за глезена, докато полицаят не спря изведнъж. След това униформеният се наведе, разкрачи се, прицели се в професора и изкрещя:

— Не мърдай, копеле, или ей сега ще ти разпилея мозъка, без да ми трепне окото!

— Не е той! — изпищя Алисън.

Тя се измъкна изпод стълбището.

Професор Тил бавно се обърна.

— Аз съм собственикът на тази къща — обясни той. — Имаме всички основания да вярваме, че убиецът е още горе.

— Кого е убил?

— Съквартирантката ми — обади се Алисън. — И се опита да очисти и мен.

— Въоръжен ли е? — попита едрият полицай.

— Не знам. Не, доколкото, видях.

— Още ли е горе?

Без да дочака отговор, той тръгна по стълбището. Професор Тил му направи място и заслиза. Полицаят продължи нагоре.

Алисън застана до професора и положи ръка на рамото му.

— Глупав стар мечок — прошепна тя.

Той се усмихна тъжно.

И двамата трепнаха, когато изстрел прониза нощната тишина. Алисън рязко изви глава. Тя Видя Роланд на горната площадка с протегнати напред ръце. Полицаят залитна назад през перилата като викаше и размахваше крайници. Викът му спря, когато удари земята. За момент изглеждаше, че изпълнява странна челна стойка, а краката му ритаха във въздуха. След това тупна по гръб и потрепери. От гърдите му стърчеше нож.

На горната площадка Роналд бавно се извърна. Вече не беше гол. Носеше джинси и разгърдена риза. Лявата страна на лицето му бе почервеняла от кръвта, изтичаща от празната очна ябълка. Червената кръв проблясваше, докато се стичаше по ризата и гърдите му. Със забавени движения като на зомби той вдигна лявата си ръка, сякаш да я изучи с единственото си око. Куршумът на полицая не беше отишъл нахалост. Алисън забеляза, че показалецът на Роналд го няма. Средният му пръст висеше на тънка ивица кожа и се клатеше като махало. Той го сграбчи с другата си ръка, откъсна го и го метна към Алисън като стрела. Пръстът тупна на тревата в краката й.

Роланд заслиза по стълбището.

Професор Тил бутна Алисън настрани и почти небрежно застана на първото стъпало. Вдигна бастуна над главата си. Готов бе да го стовари върху Роланд, когато се приближи достатъчно.

Алисън се втурна към полицая. Изглеждаше мъртъв. Отново си спомни как пада. Дали бе държал револвера? Не можеше да каже. Но сега не беше в ръцете му. Огледа около тялото, опитвайки се да открие оръжието.

Къде е?

Погледна към стълбището навреме, за да види как Роланд скача. Полетя от високо към професор Тил. С вдигнат бастун, старият човек замахна. Не успя да удари Роланд по главата, а по рамото. В следващия миг тялото на Роланд събори професора на земята.

Алисън измъкна ножа от гърдите на полицая, извърна се и побягна към повалените мъже, които се биеха. Роланд стовари юмрук върху носа на професора. Отскубна се. Беше по гръб и се надигаше като си помагаше с дясната ръка. Вдигна простреляната си ръка, сякаш даваше сигнал на Алисън да спре.

Алисън се нахвърли върху него. Той залитна назад. Опита се да я отблъсне като навираше пръстите си в лицето й. Тя замахна с ножа. Роланд изкрещя. В следващия миг дясната му ръка я фрасна през ухото. Зашеметена от удара, тя усети как Роланд я отблъсва. Зърна го да сграбчва дръжката на ножа. Острието се бе забило в зърното на лявата му гърда, но не бе проникнало дълбоко. Сигурно някое ребро е попречило. Роланд освободи ножа.

Обезобразената му ръка посегна към Алисън.

Тя се претърколи, бързо се изправи на крака и хукна.

Побягна към улицата.

Росната трева беше хлъзгава, но тя не спираше да тича. Спринтираше с големи бързи крачки като си помагаше с ръце. Свободният край на белезниците я шибаше ту през кокалчетата, ту през раменете, а на няколко пъти — и през гърдите.

Чуваше Роланд да се задъхва зад нея. Не бе е много назад. Алисън не смееше да се обърне.

Малки бели облачета излизаха от ауспуха на полицейската кола.

Единият й крак стъпи на тротоара. Другият — върху тревата между улицата и тротоара. Отскочи от бордюра и мина пред колата. Обърна се, за да хвърли поглед през рамо. Роланд се метна по корем върху предния капак. Плъзна се по него, а зъбите му бяха оголени. Обезобразената му ръка посягаше към нея, а в другата стискаше ножа. Алисън се отдръпна от протегнатата ръка. Два от пръстите я докоснаха по корема. Залитайки назад, тя сграбчи дръжката на шофьорската врата.

Отвори я рязко, метна се вътре и я хлопна, докато Роланд се свличаше от капака. Прозорецът беше отворен. Започна да го затваря. Със залитащи стъпки Роланд се приближаваше към нея. Стъклото се движеше нагоре. Той замахна. Острието удари стъклото и се свлече надолу със стържещ звук, сякаш нокът драска по ученическа черна дъска.

Алисън освободи ръчната спирачка.

Роланд отвори вратата.

Алисън изпищя: „Не!“ Как можа да не я затвори?

Включи на първа и натисна педала на газта до край.

Колата рязко потегли.

Роланд извика.

Вратата се затръшна.

Алисън изви колата от бордюра, за да не се сблъска с паркирания там фолксваген.

Погледна в страничното огледало.

Роланд лежеше по корем на паважа.

Тридесет и първа глава

Джейк влезе в отделението на диспечера, кимна за поздрав на Марта, чийто очи бяха изпълнени с тъга, и се обърна към момичето.

То седеше на ръба на пластмасовия стол, взет от чакалнята, и вероятно е била въведена вътре, за да не чака сама отвън. С две ръце стискаше пластмасова чаша с кафе. Лявата страна на лицето й бе зачервена и подпухнала. Върху синята нощница беше метнала старата кафява жилетка на Марта. Вдигна глава, когото Джейк приближи.

— Казвам се Джейк Кори — представи се той. — Водя разследването.

Тя кимна.

— Би ли пристъпила насам?

Тя погледна към Марта, която й кимна, за да я увери, че всичко е наред. След това се изправи.

Джейк задържа вратата отворена, за да може тя да мине. Вървеше сковано и се взираше в кафето, сякаш се страхуваше да не го разлее. Макар да беше на около двадесет години, имаше вид на уязвено и изплашено момиченце.

Джейк притвори вратата и застана до нея.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Ей там — отвърна той и посочи офиса на Барни. — Не можем да говорим за това пред Марта.

Тя вървеше редом с него.

— Добре ли се чувстваш? — попита той.

— Да.

Той отвори вратата към кабинета на Барни и щракна ключа на лампата. Над главите им светнаха флуоресцентните лампи. Той последва момичето.

— Седни на мястото на шефа — предложи той.

— Зад бюрото ли?

— Ще ти е по-удобно.

Тя заобиколи бюрото, остави кафето и седна. Тапицираният стол изскърца. Тя го придърпа напред, сякаш търсеше закрила зад голямото бюро. Ръцете й обгърнаха чашата.

Джейк седна на сгъваем стол пред нея.

— Значи ти си Алисън?

— Да. Алисън Сандърс.

— Професор Тил ми разказа какво си направила. Ти си храбро момиче.

— Той добре ли е?

— Да. Но е много разстроен, разбира се.

— А полицаят — мъртъв ли е?

— Да.

— Съжалявам.

— И аз — промърмори Джейк.

— Не го хванахте, нали!

Думите й не прозвучаха като въпрос.

— Още не. Но ще го открием.

— Беше Роланд — каза тя с равен тих глас. — Не знам презимето му, но живее в стая 240 на общежитието „Бакстър“ в студентския град.

Джейк извади бележник от джоба на ризата. Бързо отбеляза името и номера на стаята.

— Беше ли ти приятел?

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, но съм го виждала наоколо. Той е първокурсник.

— Имаш ли представа защо е… направил това?

— Никаква! — тя разтърка челото си. — Но донякъде беше забъркан… Съквартирантът му изведе Силия снощи. Става въпрос за Силия Джеймърсън. Тя живееше…

— Силия Джеймърсън? — изненада се Джейк. Припомни си тънкото момиче, седнало в края на пътя — ожулено, кървящо и с треперещи ръце. — Не се ли опита един микробус да я бутне в четвъртък?

Алисън кимна.

— Снощи излезе със съквартиранта на Роланд и не се прибра. Днес следобед минах покрай общежитието, за да попитам Роланд дали знае нещо. За пръв път всъщност разговарях с него. Каза, че са отишли в някакъв мотел в Марлоу, но не му повярвах — тя погледна изморените, знаещи очи на Джейк. — Мисля, че Роланд я е убил. Вероятно е убил и Джейсън, съквартирантът му. Може и Джейсън да е в играта… Но не ми се вярва.

— Какво стана след като разговаря с Роланд?

— Отидох при един приятел. Вечеряхме. След това тръгнах пеша към вкъщи. У дома беше тъмно. Под вратата на Хелън не светеше. Реших, че е заспала, но… Вероятно вече е била мъртва. Роланд сигурно се е криел някъде. Качих се в стаята си и заспах. Той ме събуди. Успя да ми надене белезници на едната ръка. И сложи лепенка на устата ми. Беше гол. Помислих си, че иска, нали разбирате, да ме изнасили. Искам да кажа — бях сигурна, че това иска да направи, а не да ме убие. Защото тогава нямаше да си губи времето с белезниците и тиксото. Както и да е. Бихме се и аз… го ослепих — дясната й ръка пусна чашата с кафе. Вдигна палеца и го заразглежда. — Измих се — промърмори тя. — Марта ми посочи къде. Тя намери и ключ, който отключи белезниците. Даде ми и жилетката си. Много е мила.

— Казваш, че Роланд е бил гол.

— Носеше колан. Това бе всичко.

— Забеляза ли нещо необичайно във външния му вид?

Тя погледна Джейк и вдигна вежди.

— Искаш да кажеш — някаква татуировка или белег по рождение?

— Успя ли да видиш гърба му? Или да го докоснеш?

— Май не. Защо?

— Чудя се дали не е имал някаква подутина или рана на гръбнака.

— Представа нямам. Не забелязах. Защо?

— Това е дълга история. Бих предпочел да не се впускам в подробности. Какво стана, след като му извади окото?

— Измъкнах се. Спуснах се надолу да предупредя Хелън. Но тя бе… — Алисън прехапа долната си устна. Разтърси глава.

— После излезе навън? — подсказа Джейк.

— Да. Спуснах се и разбих прозореца към кухнята на професор Тил и той дойде на помощ.

— Да. Разбирам. Той ми разказа какво е последвало. Поне до момента, когато си се втурнала към патрулната кола.

— Ами това е почти всичко. Роланд за малко да ме хване, но аз подкарах колата и… Когато го видях за последен път, лежеше на паважа. Дойдох тук в полицейския участък и разказах на Марта какво е станало. Тя изпрати полицейска кола и линейка към къщата и се обади по телефона на някого.

— Звъннала е на шефа. Той — на мен. И аз пристигнах. В състояние ли си да ми опишеш този Роланд?

— Ами… на около осемнадесет години. Мършав. Висок — един и седемдесет или там някъде. Черни коси. Без едно око и без два пръста на лявата ръка, както и с прободна рана на лявата гърда.

— Няма да стигне далеч в това състояние.

— Предполагам, че не.

— Забеляза ли дали разполага с кола?

— Не мога да кажа. Имаше фолксваген костенурка пред къщата. Почти налетях отгоре му с полицейската кола. Нищо чудно да не е била негова, но…

— Жълт, със знаменце на антената? — не се стърпя Джейк от вълнение. Прилошаваше му.

— Не знам за знаменцето, но почти съм сигурна, че колата беше жълта.

— Господи! — промърмори той.

— Какво има?

— Значи е бил той. Днес следобед се е опитал да отвлече дъщеря ми.

Алисън се удиви:

— Дъщеря ти?

— Тя избягала от него.

— Божичко! Но сега е добре, нали?

— Да. Изплашила се е, но сега е добре.

— На колко години е?

— Четири и половина. Живее с майка си — Джейк се зачуди защо прибави последното. Изправи се. — Време е да тръгвам да диря този тип, Алисън. Имаш ли къде да преспиш?

— В къщата — отвърна тя.

— Не мисля, че е подходящо.

— Професор Тил има свободна стая на долния етаж.

— Вероятността Роланд отново да се появи е минимална, но смятам, че докато не узнаем къде е…

— Искаш да кажеш, че е по-добре да изчезна за известно време?

— Да, за да си в безопасност.

— Не знам. Сигурно мога да отседна в мотел, но чантата ми не е у мен…

— Добре дошла си у дома. Мен така и така няма да ме има.

— Благодаря, но…

— Няма нищо неудобно. В хладилника има ядене и пиене. А и така ще знам къде си и няма да се тревожа за теб.

Тя леко се усмихна.

— Бихте се тревожили за мен?

— Да.

— Приятно е да го чуя — прошепна тя.

Джейк усети, че се изчервява.

— Е, все пък ти си главният ни свидетел.

Алисън вдигна чашата кафе, която все още бе пълна.

Напуснаха кабинета на Барни и се върнаха при диспечерката.

— Ще взема Алисън със себе си — обяви Джейк.

Алисън остави чашата с кафе на бюрото на Марта.

— Благодаря, че ми услужихте с жилетката — каза тя. — И че ми помогнахте.

— Няма нищо, скъпа.

Алисън започна да разкопчава жилетката.

Марта вдигна ръка.

— Задръж я. Ще настинеш — като се ухили, Марта добави. — А и нали не искаш на Джейк да му хрумнат някакви идеи? Не, че не е перфектният джентълмен… Ще мия върнеш по-късно.

Алисън отново й поблагодари.

Излязоха и отидоха до колата на Джейк. Алисън се настани до шофьорското място. Докато заобикаляше колата, Джейк се огледа наоколо. Не видя други автомобили да се движат по близките улици. Не различи и паркиран фолксваген. Влезе и запали двигателя.

— Не си забелязала никого зад себе си, когато идваше насам, нали? — попита той.

— Не. А се оглеждах. Страхувах се, че може да ме последва.

— В състоянието, в което си го оставила, той вероятно не може да последва никого. Нищо чудно дори да е мъртъв или на път да умре.

— Надявам се — промърмори тя.

— Бих искал да го заловя жив — отбеляза Джейк.

Ако го откриеш мъртъв, помисли си той, вероятно няма да завариш проклетото змиеподобно същество. Нямаш полза от мъртвец. Съществото ще изчезне и ще се настани у някой друг и това ще ни върне там, откъдето започнахме.

Джейк постоянно поглеждаше в огледалото за обратно виждане, докато шофираше. Пътят зад него изглеждаше чист, но Роланд би могъл да ги следва от голямо разстояние и със загасени фарове.

Джейк сви в странична улица, загаси светлините и зави към бордюра.

— Ще изчакаме тук известно време — обяви той.

— Добре.

Той изключи двигателя. Усмихна се на Алисън.

— Сигурен съм, че не ни следват. Правя го единствено като предпазна мярка.

Хвърли поглед върху голите й крака. Нощницата й бе доста къса. Ръцете й бяха отпуснати върху бедрата, сякаш да не позволяват на дрешката да се вдига нагоре. Джейк изведнъж си даде сметка, че е сам в колата с доста привлекателна млада жена, която без съмнение е гола под прозрачната нощница и жилетката на Марта. И че я води у дома си. Това прокара топла тръпка през тялото му, която заплашваше да се превърне в нещо друго.

Внимавай, предупреди се той. На нея сега само това й липсва — да види, че се възбуждаш.

Възбуда ли? Вземи се в ръце, Кори.

Прокара мокрите си длани върху панталоните и погледна в страничното огледало.

— Май всичко изглежда нормално — реши той.

Макар да бе сигурен, че Роланд не ги преследва, предпочете да мине по заобиколен път, за да стигне до къщата си. Знаеше, че трябва да вземе разстоянието колкото се може по-бързо, да я остави и да започне издирването на Роланд.

Но не гореше от нетърпение да намери Роланд.

И не бързаше да се раздели с Алисън.

Тя беше съвсем притихнала. Джейк се зачуди какво ли се върти в главата й. Вероятно нищо приятно. Тази нощ е минала през ада. На повечето хора никога не им се налага да преживяват такива изпитания. А дори и да им се случи, рядко оцеляват или не успяват да се справят с емоционалната травма.

— Вероятно ситуацията ти изглежда доста мрачна — обади се той.

Алисън се извърна към него.

— Жива съм. Имала съм късмет.

— Става дума за нещо повече от късмет.

— Но не съм сигурна дали го заслужавам. Искам да кажа — защо точно аз? Вероятно така се чувстват хората преживели самолетна катастрофа. Някак гузни, че все още са живи… когато толкова други не са.

— Вероятно — съгласи се Джейк. — Имаш ли лекции утре?

— Ще ги прескоча. Не мисля, че ще издържа в класната стая.

— Така може би е най-добре. Надявам се, че всичко ще е приключило дотогава, но ако не е — не искам да ходиш никъде. Само двамата ще знаем къде си и ми се ще така да бъде до второ нареждане. Съгласна ли си? Само така ще сме сигурни, че си в безопасност.

— Няма на кого да се обаждам — промълви тя.

— А родителите ти?

— Те живеят далеч.

— Можеш да им съобщиш, ако желаеш.

— Няма нужда да ги безпокоя. Ще изпаднат в истерия като разберат какво ми се е случило.

— Ами гаджета?

Много елегантно, помисли си Джейк. Успя да го вмъкнеш непринудено. Чувстваше се донякъде засрамен.

— Разделихме се — обясни тя. — Тази вечер всъщност. Знаменита вечер общо взето — след като помълча известно време тя добави: — Вероятно трябва да му звънна сутринта, за да му кажа, че съм жива и здрава.

— Добре. Само не му съобщавай къде си.

— В никакъв случай.

Отпред бе къщата на Джейк. Той реши да заобиколи квартала, преди да въведе Алисън вътре. Като предпазна мярка, убеждаваше се той.

— Не мислиш, че някои е изпратил Роланд, нали? — попита тя.

— Разбира се. Но той междувременно може да се добере до някого. Ако никой не знае къде си, ще е по-безопасно.

— Има още нещо, което не ми казваш, нали?

Джейк се поколеба, след това промълви:

— Да.

— И е свързано с гърба на Роланд.

— Много си досетлива — усмихна й се Джейк.

— Трябва да е доста опасно, след като се страхуваш да ми го кажеш.

— Историята е дълга, а и ние почти стигнахме.

— Може да е нещо, което е редно да знам.

Джейк не отговори. Взе последния завой, провери дали не ги следва жълт фолксваген и сви по алеята към къщата.

Алисън задържа полите на нощницата, за да им попречи да се вдигнат, докато слиза от колата. Джейк затвори вратата след нея. С ръка върху кобура на револвера тръгна заднешком по моравата. Въртеше глава наляво-надясно и оглеждаше наоколо, сякаш очакваше Роланд да се втурне към тях от тъмнината.

Не беше нервен обаче. Просто предпазлив. Алисън се чувстваше в безопасност с него. Не и се нравеше, че ще я остави само след минути.

Той отключи вратата. Алисън го последва вътре. Светлините бяха запалени, пердетата — дръпнати. Топлината в къщата бе приятна след прохладата навън.

— Чувствай се като у дома си — покани я Джейк. — Кухнята е ей там.

Той се отправи нататък. Алисън започна да разкопчава жилетката, но спря, когато се сети с какво е облечена.

Джейк запали лампата.

— Има храна, безалкохолни, бира в хладилника. Взимай каквото искаш — той посочи към един от шкафовете. — Там пък има алкохол, ако решиш, че ти трябва.

— По кое време си ляга дъщеря ти обикновено?

— О, Кими не е… — той леко се засмя. — Ако ще се цаниш като детегледачка — колко взимаш на час?

— Когато се занимавах с това — по пет долара на час. За Кими ще е безплатно.

— Слава Богу, защото тя не е тук — излязоха от кухнята. — Диван — обяви той и застана пред него. — Тук ще се изтегна, когато се върна. Телевизор.

Наведе се и взе уреда за дистанционно управление от масичката. За демонстрация включи и изключи телевизора. Усмихна се малко самодоволно.

Алисън го последва в банята. Той запали лампата.

— Можеш да вземеш душ или вана — продължаваше той като леко се изчерви.

— Добре би ми се отразило.

— Има пешкири ей в онзи шкаф.

Той кимна, когато минаха покрай затворена врата.

— Стаята на Кими. Леглото й ще ти е малко.

Отвори вратата на дрешника и извади чаршафи и възглавница. После влезе в стаята си. Запали осветлението. Леглото не беше оправено. Алисън предположи, че е спал, когато са му позвънили тази вечер.

Той пристъпи към леглото.

— Искаш ли да ми помогнеш да го приготвим? — попита той.

— Ще се справя сама — увери го Алисън.

— Ами…

— Няма проблеми. А и така ще имам с нещо да се занимавам, след като излезеш.

Тя всъщност лъжеше. Нямаше никакво намерение да използва леглото му и да го кара да спи на дивана, след като се върне от издирването на Роланд.

Джейк остави чаршафите и възглавницата на края на леглото. Влезе отново в дрешника. Когато се появи, държеше пушка.

— Стреляла ли си някога с такова оръжие?

Алисън кимна.

— Излизала съм с татко на лов за патици няколко пъти. Всъщност доста повече от няколко пъти.

Той й подаде пушката.

Тя я взе.

— Дръж я до теб. Само не ме застрелвай, когато се върна.

Алисън се усмихна.

Изведнъж лицето му пребледня.

— Какво има? — попита тя.

— Може би съветът ми не е чак толкова за следване — той седна на леглото и я погледна намръщено. — Искам да залостиш вратата на спалнята, преди да си легнеш. Ако се опитам насила да вляза, използвай пушката.

— Ти луд ли си?

— Не очаквам нещо такова да се случи, но… Когато позвъня сутринта, ме дръж на прицел и ме накарай да сваля ризата си. След това добре огледай гърба ми. Ако има издутина, сякаш змия се е настанила до гръбначния ми стълб, застреляй ме. Опитай се да уцелиш подутината. Ако не успееш, то вероятно ще излезе от мен веднага щом умра и може да тръгне към теб.

Тя гледаше Джейк недоумяващо.

Но той очевидно говореше сериозно.

— Господи Боже! — прошепна тя.

— „Нашествието на телограбителите“ — подсети я Джейк. — Но този път — на живо. Това змиеподобно същество беше в гърба на типа, който се опита да прегази Силия. Намъкна се в Роналд Смелцър в ресторанта „Оукуд“ в четвъртък вечер и го накара да се нахвърли върху съпругата си. А сега съм почти сигурен, че е в Роланд. То е нещо като паразит, който установява контрол над хората и ги превръща в убийци. Логично е да се опита да се намърда в мен, когато хвана Роланд. Нямам никакво намерение това да се случи, но все пак… Направи и на двама ни услуга и ме размаже, ако се върна с него. И се опитай и него да очистиш. Или поне не позволявай да се доближи до теб.

Алисън бе втрещена.

Джейк се изправи.

— Добре ли си?

Тя се взираше в него.

Той пристъпи към нея. Сложи ръце на раменете й.

— Съжалявам, че се наложи да ти разкажа всичко.

Голямата пушка тежеше в ръцете й.

Той я взе от нея, прихвана я нежно за лакътя и я отведе по коридора до хола. Насочи я към дивана. Тя се отпусна на него. Той постави пушката до нея, отиде някъде и се върна.

— Това може да ти помогне — каза той и постави халба бира с много бяла пяна в ръцете й.

Отвори пакетче картофен чипс и го постави на дивана, така че то бе до бедрото й. Тя усети приятния аромат от бирата и чипса. По уханието разбра, че чипсът е с вкус на лук и сметана.

Любимите на Хелън.

Тя погледна към Джейк.

Той успя да се усмихне, но очите му бяха тъжни.

— Всичко ще е наред — увери я той. След това приклекна пред нея. — Алисън?

— Да?

— Изглеждаш доста стресната.

— Ще се оправя — тя чу собствения си глас. — След малко.

— Но както ти казах, това е тайна. Нали? Поне до вторник. След това ще информираме обществеността.

— Никой няма да повярва.

— Ти повярва.

— Ще ми се да не го бях сторила.

Джейк сложи ръка на коляното й.

— Наспи се добре.

Тя сложи ръка върху неговата.

— Пази се! Върни се жив и здрав!

Тридесет и втора глава

Коридорът на втория етаж на общежитието беше пуст. Само някои от флуоресцентните лампи на тавана светеха през нощта и изцеждаха хладно самотно осветление, което увеличаваше безпокойството на Джейк. Светлина се прокрадваше под някои от вратите. От една от стаите Джейк чу музика и шум от течащ душ в банята.

Спря пред вратата на Роланд. Под вратата не се открояваше светлина. Извади портфейла си, отвори отделението за банкноти и извади плоско найлоново калъфче. Измъкна тънка плексигласова карта и малко лостче. Пъхна картата между ключалката и вратата и напъна с лостчето.

Оръдията на труда на крадците бяха подарък от Чък, който му бе преподал начални уроци срещу шест бири.

Джейк никога не бе възнамерявал да ги използва за незаконни нахълтвания. Независимо от това бе носил картата със себе си през последните две години — предимно за да зарадва Чък. Пък и все се уверяваше, че могат да послужат в случай, че забрави ключовете от дома си. Напоследък няколко пъти бе отварял къщата си по този начин, защото на Кими страшно й харесваше.

Тренировките си казаха думата. След по-малко от минута ключалката на стаята на Роланд щракна и Джейк открехна вратата сантиметър-два.

Прибра инструментите.

Не очакваше Роланд да е в стаята. Не бе забелязал никакъв жълт фолксваген отвън, а и Роланд е знаел, че Алисън ще издаде адреса му. Но той бе ранен. Може да се опита да се скрие къде ли не — дори в стаята си.

Джейк измъкна револвера, притисна гърба си към стената за прикритие и отвори вратата със замах. Тя се удари във вътрешната стена. Заслуша се, но нищо не чу.

Пресегна се и затърси ключа за осветлението.

Светлина огря коридора.

Той се втурна в стаята.

Беше празна.

Подът бе застлан с линолеум и килимче в средата. Джейк не видя кръв по пода или килима.

По протежение на стените имаше две легла: едното оправено, другото — не. Пред всяко имаше бюро и стол. До средата на отсрещната стена висяха лавици с книги, а оттам нагоре имаше прозорци, които стигаха до тавана.

Джейк затвори вратата.

Стоеше между две дървени плоскости, които изглеждаха като страничните стени на малки гардероби.

Ако Роланд бе в стаята, то той се криеше. Или под леглото, или в някой от гардеробите.

С гръб към стената, Джейк приклекна. И под двете легла имаше куфари. Значи оставаха гардеробите.

Джейк се надигна. Втурна се напред и се въртеше така, че дулото на револвера сочеше ту единия, ту другия гардероб. Плъзгащите врати и на двата бяха разтворени. Така половината от двата гардероба оставаше скрита.

Джейк пристъпи към левия, наведе се, погледна зад висящите дрехи. Нямаше никой. Пристъпи към другия. На закачалките нямаше дрехи. Това му даде възможност бързо да се увери, че и там няма никой.

Доволен, че е сам в стаята, прибра револвера в кобура.

Ако това бе гардеробът на Роланд, то къде бяха дрехите му? Да не би Роланд вече да е бил тук, да си е прибрал багажа и да е побягнал? Изглеждаше малко вероятно, че някой в неговото състояние ще се върне за багажа си, преди да се омете. А и не се виждаше кръв.

Като се сети за багажа, Джейк клекна до по-близкото легло и издърпа куфара отдолу. Не беше затворен. Отметна капака. Куфарът бе пълен със сгънати дрехи. Тениската най-отгоре беше с надпис. Вдигна я, разгърна я и прочете: „ВАМПИРИТЕ СЪЩО ИСКАТ ДА СЕ ЗАБАВЛЯВАТ!“

Джейк постави обратно тениската и бутна куфара под леглото.

Очевидно Роланд бе възнамерявал да пътува.

Да изчезне от града, преди облаците съвсем да се сгъстят. Може да е възнамерявал да обикаля по пътищата като шофьора на микробуса и да убива всеки път, когато му се отдаде възможност, оставяйки след себе си полуизядени трупове в плитки гробове.

Но не бе идвал за куфара.

Още не.

Няма да се върне, реши Джейк. Сляп е с едното око, може да има увреждане на мозъка вследствие пробива на палеца на Алисън и му липсват два пръста, откъснати от куршума на Рекс Дейвидсън. Има прободна рана в гърдите — макар вероятно и не особено сериозна. Но най-малкото трябва да е в шок и изнемощял от загубата на кръв. Последното нещо, за което ще се сети, е да дойде да прибира куфара.

Ако въобще още се сеща за нещо в този момент. Ако вече не е починал.

Джейк седна на леглото. На отсрещната стена имаше плакат на актрисата Хидър Локлир. Загледа се в стройните й голи крака и мисълта му се върна към Алисън.

Може би не бе особено добре да я остави сама.

В безопасност е, опитваше се да се убеди той.

Не можеш да си сигурен.

А защо да не се върне?

Най-доброто, което можеш да сториш за нея, е да заловиш Роланд. Преди да умре и преди проклетото змиеподобно същество да се намърда в някой друг.

На поличка под плаката имаше портрет в рамка. Младият мъж на снимката вероятно беше съквартирантът на Роланд — Джейсън, който бе изчезнал със Силия.

Може и Роланд да има снимка, помисли си Джейк. Хвърли поглед през рамо. Стената бе облепена с мрачни картинки, очевидно изрязвани от списания. Повечето от заснетите актьори не бяха познати на Джейк, но все пак успя да разпознае Джанет Лий в сцената в банята от филма „Психо“. На друга снимка бе убиецът Фреди от „Кошмарът на Елм стрийт“ — с мека шапка и ръкавица с дълги ножчета за бръснене, закрепени към върховете на пръстите. Имаше и някакъв зловещ тип, вдигнал трион над главата си. Както и група зомбита, като едното дъвчеше откъсната човешка ръка.

Джейк поклати глава. Змиеподобното същество определено си бе намерило подходящ стопанин. Съвпадение?

Сети се, че търси снимка на Роланд. Щеше да му е от полза, ако знае как изглежда.

Изправи се и отиде в дъното на стаята. На бюрото нямаше нищо, освен туба лепило и ножница. Отпускайки се на стола, Джейк издърпа централното чекмедже и зяпна.

Беше открил мечтаното изображение на Роланд.

Прилоша му, когато го видя.

Части от човешко тяло обкръжаваха ухиленото лице: гърди, торсове, задници, вагини и няколко ръце и крака.

Те не бяха изрязвани от списания. Имаха дебелината на фотографии.

Единствената част от анатомията на момичето, която не плаваше около главата на Роланд, бе лицето й.

Може би Силия Джеймърсън, помисли си Джейк.

Капка пот падна върху лявото око на Роланд. Джейк я забърса с ръкав, след което изтри лицето си.

Извади снимката от чекмеджето. Отдолу лежеше рамката.

Значи Роланд не я бе поставил обратно, след като е приключил творението си.

Кошчето за отпадъци беше между двете бюра, тикнато назад до стената. Джейк се наведе над него. Покритото с бял найлон дъно бе посипано с изрезки. Той изпразни съдържанието, седна на пода и затърси.

На повечето от снимките липсваше лицето на момичето, фотографът очевидно е бил по заинтересуван от по-интимните й части — повечето от които бяха изрязани, и затова на снимките се виждаха предимно крайници.

Джейк откри три снимки с лице на момиче. И на трите бе едно и също лице — на едно и също момиче.

Не беше Силия.

Не беше мъртва. Поне не в момента, когато е била заснета. Хилеше се предизвикателно. Ближеше устните си. На една от снимките смучеше средния си пръст.

Джейк пъхна лика на момичето в джоба на ризата. Събра останалите изрезки и ги изсипа в кошчето.

Сутринта щеше да извади разрешително за обиск. Стаята щеше да е заснета и претърсена сантиметър по сантиметър, всяка вещ щеше да е проверена за отпечатъци, цялото пространство — проверено за косми, нишки от плат и други частици, които могат да уличат Роланд.

Джейк взе снимката с размери двадесет на двадесет и пет сантиметра и, напусна.

Джейк излезе от общежитието „Бакстър“. С колата обиколи улиците около университетското градче в търсене на жълт фолксваген костенурка със знаменце на антената, но не се надяваше да го зърне. Всъщност мечтаеше да се прибере вкъщи и да се увери, че Алисън е в безопасност. От друга страна съзнаваше, че е длъжен да продължи търсенето.

Първо — улиците около университетското градче. След това — ресторантът „Оукуд“.

Ужасяваше се от мисълта да отиде до ресторанта и да влезе в тъмната сграда. Колкото повече обикаляше улиците обаче, толкова по-сигурен бе, че Роланд е именно там. Проклетото същество сякаш се бе привързало към мястото. А и там бе оставило яйцата си.

Джейк съзнаваше, че нарочно се бави.

Сви на север от университетското градче по Съмър стрийт.

Преди да се отправя натам, ще се прибера и ще си навлека екипировката, помисли си той. Няма да отида в „Оукуд“ без ботушите и кожените дрехи. Роланд може и да е мъртъв, а съществото да не е намерило къде да се приюти.

А и така ще имам възможност да видя Алисън.

Зачуди се дали вече е заспала.

Хвърли поглед към страничната улица. Зърна фолксваген до бордюра и натисна спирачките. Погледна в огледалото за обратно виждане. Отзад бе чисто. Даде на заден ход, спря и се загледа в колата.

Беше паркирана до стълба на улична лампа, която не светеше. Колата бе на тъмно. Джейк не успя да различи цвета на автомобила.

На антената обаче имаше знаменце.

Това бе колата!

Сърцето му лудо заби, докато обръщаше. Насочи се право към фолксвагена, фаровете му го осветиха.

Жълт.

Имаше някой на шофьорското място.

Потресен, Джейк гледаше през стъклото.

Мъжът във фолксвагена не помръдна. На светлината на фаровете лявата страна на лицето му изглеждаше черна.

Това трябва да е Роланд.

Джейк отвори вратата на своята кола. Сниши се зад нея, извади револвера и се прицели.

— Излизай от колата! — провикна се той.

Роланд не помръдна.

Джейк повтори нареждането.

Роланд остана все така неподвижен. Беше мъртъв, припаднал или се преструваше.

Джейк се отдели от вратата. Като продължаваше да държи револвера си насочен към Роланд, тръгна бавно напред. Стараеше се да не изпуска от очи Роланд зад стъклото, но откри, че погледът му е насочен към паважа.

Съжаляваше, че не е с ботушите. Въпреки че носеше чорапи, чувстваше глезените си оголени.

Сети се за мачетето в багажника на колата. Спря и обмисли дали да не се върне да го вземе.

Предният капак на фолксвагена бе на не повече от два метра от него. Той се взря в тъмнината под предницата на колата.

Погледна Роланд.

Дясното око бе отворено. То сякаш го наблюдаваше.

Този тип е мъртъв.

Шибаната змия може да е навсякъде.

Например — под колата, и да изчаква да се приближа.

Кожата на тила на Джейк настръхна.

Отстъпи заднешком, отиде до багажника и затърси ключовете из джоба. Намери ключа за багажника. Успя да го навре в ключалката и завъртя. Капакът подскочи нагоре и закри гледката. Сграбчи мачетето и бързо стъпи встрани.

Роланд не бе помръднал.

Джейк не забеляза нищо, което да пълзи към него по паважа.

С мачетето в дясната ръка и револвера в лявата той скочи на тротоара и приближи пътническата врата на фолксвагена. Бе достатъчно близо и забеляза, че прозорецът е вдигнат. Бързо се върна към средата на улицата. Прозорецът от страната на шофьора също бе затворен.

Независимо дали Роланд бе жив или мъртъв, змиеподобното същество бе още в колата. Вероятно. Или е в Роланд, или е извън него, но е попаднало в капан.

Джейк пристъпи към прозореца от страната на шофьора и надникна вътре. Хвърли поглед към дупката, която зееше на мястото на лявото око на Роланд, но бързо го отмести.

Тялото на Роланд се килна назад. Когато главата му почти се облегна на седалката, Джейк видя окървавената предница на ризата. Позицията, която зае, пречеше на Джейк да види гърба и врата му.

Светлината на фаровете не достигаше до долната част на колата. Дори съществото да бе върху някоя от седалките или на пода, Джейк нямаше да успее да го види.

Имаше само един начин да се провери дали все още е в гърба на Роланд: да отвори вратата, да го килне напред и да погледне.

Нямаше да го направи.

В никакъв случай.

Джейк прибра револвера в кобура. Наблюдавайки Роланд, той отиде заднешком до колата, седна до кормилото и извади кутия кибрит от жабката. Излезе. По същия начин стигна до багажника, откъдето взе туба с бензин.

Изсипа от течността последователно върху бордюра до фолксвагена, върху паважа отзад, до шофьорското място и отново на паважа — и този начин затвори цял кръг. След това обля колата и направи връзка между следите от бензина — от нея до кръга, който я заобикаляше. Най-накрая се наведе и изсипа бензин и под шасито.

Спря, едва когато тубата почти се изпразни. Искаше да му остане малко бензин. За всеки случай.

Затвори тубата. Бързо се отправи към паважа като внимателно прескочи влажния кръг. Постави тубата зад гърба си, наведе се, запали клечка и я докосна до паважа.

Нисък синкав пламък с проблясъци от жълто и оранжево тръгна в двете посоки. Срещаше напречни пътечки и по тях се отправи към колата.

Джейк взе тубата и отстъпи. Докато стигна до другия бордюр на улицата, колата представляваше пламтяща клада. Усещаше как топлина обгръща дрехите и тялото му. Пожарът караше листата на близките дървета да проблясват, а прозорците на жилищните сгради отзад — да просветват. Пламъците се отразяваха в капака и в предното стъкло на неговата кола.

Паркираният зад фолксвагена автомобил като че ли бе на безопасно разстояние.

Зачуди се дали да не премести своята кола.

Или себе си.

Съскащи, гърмящи звуци идваха откъм пожара. След това едно остро пукване накара Джейк да трепне. Чу стъкла да се разбиват на паважа.

— Господи! — прошепна той.

Втурна се напред, докъдето не го спираше горещата вълна. Като засенчи очите си, той се взря сред пламъците, които излизаха от счупеното стъкло до шофьорското място.

Нищо не излезе.

Докато наблюдаваше, пламъците обгърнаха Роланд. Запълзяха отдолу на тялото му, плъзнаха по лицето и подпалиха косите му. На Джейк му се повдигна, когато лицето почерня и зацвъртя. След това гъст дим скри ужасната гледка.

Джейк чу далечни гласове:

— Пожар!

Чу как още прозорци се пукат.

В следващия миг кръжеше около колата, размахваше мачетето и се взираше през пламъците в един или друг отворен вече прозорец. Дим излизаше отвсякъде. Но нищо друго.

Засега.

Резервоарът на колата гръмна с приглушен тътен. Джейк отстъпи назад, когато усети топлинната вълна. Парче стъкло прелетя покрай бузата му. Друго се заби в бедрото му. Извади го. Колата все още се тресеше от взрива.

Сега бе като в ада.

Шибаната гадина се е опекла, помисли си Джейк. Опекла се е. Няма я.

За пръв път забеляза, че няколко души го наблюдават от другата страна на улицата. Обърна се. Още толкова бяха на моравата пред жилищния блок. Пристъпи към двама млади мъже — вероятно студенти. Единият бе с халат, другият — само по къси гащета. И двамата отстъпиха назад. Нищо чудно, помисли си Джейк. Не съм в униформа. Държа мачете.

— Полицай съм — провикна се той. — Един от вас да се обади в пожарната.

— Вече го сторих — обади се някаква брюнетка по пижама. — Надявам се, че не е имало човек в колата.

— Никой жив — отвърна Джейк.

— Как започна? — попита младежът по гащета.

Джейк само поклати глава. След това се обърна. Пожарът не бе изгаснал. Някой от застаналите от другата страна на улицата се придвижваха напред, за да могат по-добре да виждат.

Когато Джейк се втурна през улицата, някои от тях отстъпиха, а една млада двойка побягна като жената се разпищя. Очевидно бяха пропуснали информацията, че е ченге. Или не можеха да имат доверие на тип, било той ченге или не, който търчи наоколо с мачете.

— Всички да се отдръпнат! — извика Джейк. — Пожарникарите са на път.

— Има някой в колата! — изкрещя мъж, сочейки с пръст.

— Отдръпнете се — предупреди Джейк.

Една от жените се извърна, приведе се и повърна.

— Отнася се за всички, отдръпнете се! Отдръпнете се на тротоара. Ей сега ще дойдат пожарните коли.

Млада двойка не обърна внимание на предупреждението му. Стояха до тубата с бензин на Джейк и си шепнеха. Момичето беше с горнището на пижама. Момчето носеше долнището. Момичето се наведе и взе тубата.

По дяволите, помисли си Джейк.

— Не пипай! — рязко нареди той. — Това е улика. Подпалвачът може да е оставил отпечатъци.

Умно го измисли, похвали се той мислено.

Задник такъв! Защо не прибра тубата в багажника?

Докато момичето отстъпваше, Джейк прокара мачетето през дръжката на тубата, вдигна я и я понесе към колата си.

Нямаше смисъл да оставя тубата на улицата, където всеки можеше да я види. Възможно бе пожарникарите да не се подведат толкова лесно и ще му е трудничко да обясни защо е подпалил кола със заподозрения вътре.

Заключи тубата и мачетето в багажника, преди да чуе воя на сирените.

Пожарникарите се втурнаха към колата с пожарогасители. Разкараха пламъците от пътя си, стигнаха до овъгления труп на Роланд и го изтеглиха на пътя. Двама пожарникари го обляха със струята. После се върнаха и се присъединиха към колегите си, които още гасяха пламтящата кола.

Джейк погледна трупа. От него все още се издигаше дим. Представляваше обгорена, безформена маса, която почти не приличаше на човешко същество. Ако не бе наблюдавал как го измъкват от колата, Джейк нямаше да може да каже дали е по лице или по гръб. Знаеше, че лежи по гръб. Но нямаше лице. Нито очи, или гениталии. Представляваше черна кора — тук-таме с бяла пяна от пожарогасителите. Течности се стичаха през пукнатините на коричката.

Когато шумът от пожарогасителите спря, Джейк му свистенето, което идваше от тялото. Напомняше печенето на ребра.

Но не миришеше така.

Джейк отстъпи назад като се стараеше да не повърне.

Появи се един от пожарникарите и метна одеяло върху тялото.

Пушекът продължи да се издига и през одеялото.

Джейк наблюдаваше съсредоточено.

Пожарът бе напълно загасен, а колата остана димяща развалина, когато се появи микробусът на следователя. Пожарникарите останаха вътре в колата си и запушиха. Чакаха според инструкцията появата на Епългейт.

Скоро Стийв пристигна в своя Линкълн Континентал. Излезе. Беше по шушляков анцуг и носеше лекарска чанта. Присъедини се към Джейк.

— Какво става?

— Това е нашият човек — каза Джейк и посочи с глава към покрития труп. — По-рано тази вечер уби момиче и се опита да спипа и съквартирантката й. Уби и Рекс Дейвидсън. Има шанс да е бил с нашето змиеподобно същество, когато го е сторил.

— Чудно, няма що! — промърмори Стийв. — Чакай да помисля. Ти искаш малко хирургическо изследване тук, на място, за да се определи дали съществото е още у него.

— Добре се справяш — отвърна Джейк.

— По дяволите!

Стийв отиде до микробуса и каза нещо през отворените прозорци на мъжете там. Те излязоха.

Нахлузили ръкавици, отметнаха одеялото от трупа и го поставиха в торба. Затвориха я с цип. Един от мъжете измъкна от задната част на микробуса носилка със сгъваеми крака. Положиха торбата с овъгления труп на носилката, пренесоха я до микробуса и я бутнаха вътре.

— Самостоятелно ли ще работя или ще имам удоволствието да ми правиш компания? — обърна се Стийв към Джейк.

— Ще дойда с теб.

— Мъдро решение. Моите поздравления. Ето ти пура.

Запалиха пурите и Джейк последва Стийв до задната част на микробуса. Стийв затвори вратите. Светлината вътре остана запалена. Димът от пурите се виеше към тавана.

Стийв приклекна от едната страна на торбата. Джейк остана в края й с гръб към вратите на микробуса и извади револвера.

— Правилно — обади се Стийв. — Тъкмо щях да ти го предложа.

— Съществото вероятно е мъртво — прошепна Джейк. — Ако въобще е още в него.

— Ако е останало между гръбнака и епидермиса, съм съгласен с теб. Но да предположим, че когато атмосферата се е нагорещила, то е предприело пътуване до корема на този тип. Мина през стомаха на Смелцър, така че явно киселините не представляват проблем за него.

— Да, но този тип се пече поне петнадесет минути — посочи Джейк.

Стийв вдигна вежди.

— Добре изпечени отвън, полусурови — вътре. Така обичам пържолите.

Джейк присви очи и през дима на пурата погледна Стийв.

— Смяташ, че ако е отишло надълбоко, нищо му няма?

— Най-вероятно да е свежо като краставица.

— По дяволите! — промърмори Джейк.

Захапал пурата, Стийв отвори чантата си и извади чифт хирургически ръкавици. Издърпа ципа на торбата.

Независимо от вентилационната система на микробуса и миризмата от пурите, вонята, която се разнесе от обгореното тяло, задави Джейк. Очите му се насълзиха. Усети как му се повдига, но въпреки това внимателно наблюдаваше отварянето на торбата и държеше револвера, без да му треперят ръцете.

Стийв сякаш не бе впечатлен. Той се наведе над останките. С върха на пръста бодна чернеещ се кратер на няколко сантиметра над слабините.

— Тоз тип застрелян ли е бил? — попита той, а пурата в устата заваляше думите му.

— Само в ръката.

— Значи съществото може да е излязло оттук.

— Не може ли огънят да го е направил?

Стийв сви рамене. Натисна по-силно с пръста. Обгорената повърхност в центъра на кратера се разпадна и пръстът му хлътна дълбоко. Той го завъртя наоколо.

— Не — отвърна той убедено.

И извади пръста.

След това хвана торбата отстрани, вдигна я и я привлече към себе си. Трупът се изтърколи и тупна по лице на носилката. Разхвърчаха се черни сажди.

За миг Джейк прехвърли револвера в лявата си ръка, за да избърше дясната в панталона.

Известно време Стийв изучава гърба на трупа. След това извади скалпел от чантата. Извърна очи към дулото на револвера на Джейк.

— Постарай се да не уцелиш ръцете ми, ако ненадейно попаднем на посетител. Те са ми много важни.

— Ами дупката — изход от другата страна?

— Не съм сто процента сигурен, че е такава.

— Блазе ни.

— Готов ли си?

Джейк постави показалец на спусъка.

— Не, но ти действай.

Стийв заби острието на скалпела в подножието на врата и го прокара надолу.

— Господи! — прошепна Джейк.

Кожата, която бе станала на коричка, се разпадаше по краищата на прореза.

Нищо не изскочи.

Стийв отново постави острието на врата. Вкара го навътре и заровичка наоколо.

— Май ще ни се размине — каза той и се ухили на Джейк. — Но ти гледай да не се подаде от задника му.

— Благодаря за съвета.

Оставяйки скалпела, Стийв използва и двете си ръце, за да разтвори прореза. Външният слой чернилка шумолеше сякаш някой тъпчеше сухи листа, а наоколо отново се понесоха сажди. Стийв вкара и петте пръста на дясната си ръка. След като в продължение на няколко минути опипва вътре в раната, обяви:

— Без съмнение съществото е било тук. Напипвам определено разстояние между долния слой на епидермиса и мускулатурата.

Взимайки наново скалпела, Стийв прокара острието до долната част на гръбнака. Отново заопипва с ръце.

— Да, да…

— Значи е било в него, а сега го няма? — попита Джейк.

— Така изглежда. Измъкнало се е през стомаха. Това е професионалното ми мнение. Разбира се, нещото би могло да е още вътре… да изчаква да се разсеят облаците, така да се каже. Не мога да кажа с абсолютна сигурност, докато не направя пълна аутопсия. Ще кажа на момчетата да го държат в торбата. Ще го поставя на хладно и ще те извикам, за да стреляш, когато стане време за великото събитие. Макар че, както казах, почти съм сигурен, че вече не е в него.

— Ако е така — пророни Джейк, — то съществото или е станало на пепел в колата… или не е.

— И си търси нов дом — подсказа Стийв.

— Или вече си е намерило — добави Джейк.

Тридесет и трета глава

Звъненето събуди Алисън. Вдигна глава от възглавницата и я извърна. След миг на объркване се сети, че лежи на дивана във всекидневната на Джейк. Лампите светеха. През пердетата не нахлуваше светлина, така че очевидно утрото не бе настъпило.

Звънецът отново иззвъня.

Тя отметна чаршафа и седна. Презрамката на нощницата й се бе свлякла от рамото. Тя я намести.

Входната врата зееше отворена няколко сантиметра, но опънатата верига пречеше да се отвори по-широко.

Джейк я предупреди да се барикадира в спалнята, сети се тя. Тъй като не искаше да го лишава от леглото му, бе предпочела да легне на дивана. Но бе последвала съвета му докрай — сложи веригата, за да не може да влезе, докато тя спи.

— Кой е? — попита тя.

— Джейк — през отвора се показа колан с револвер в кобура и тупна на пода. — Ще се дръпна. Вземи пушката и махни веригата. След това се отдръпни и ме дръж на мушка.

— Един момент.

Дръпна жилетката от масичката и я навлече. Закопча средното копче, за да я притвори на гърдите. Пушката бе облегната на масичката. Взе я и отиде до входа.

Затвори вратата. Погледна надолу.

Нощницата наистина бе ужасно къса.

Лицето й пламна.

Той ме е виждал така, помисли си тя. Господи, та той въобще не ме е виждал по друг начин облечена!

Плъзна веригата, откачи я и отвори вратата.

Джейк стоеше на моравата. Поклати глава.

— Не ме държиш на мушка!

Алисън сви рамене и вдигна пушката. Държеше оръжието с две ръце. Но не го насочи към него. Отстъпи навътре.

Джейк влезе в къщата и затвори вратата. Смесица от неприятни миризми нахълта с него. Макар и от два метра разстояние Алисън надушваше бензин, мирис на пури, пот и отвратителна сладникава воня, която не можеше да разпознае.

Лицето и дрехите на Джейк бяха изцапани със сажди. Единият крачол на светлокафявите му панталони бе раздран на бедрото и изцапан със засъхнала кръв.

— Какво е станало с крака ти?

— Заби се парче стъкло. Не е страшно.

Той измъкна ризата от панталоните, разкопча я и я свали. След това се обърна с гръб.

Алисън се приближи. Миризмите станаха още по-остри, но гърбът му изглеждаше нормално. Протегна лявата си ръка и прокара пръсти по гръбнака. Не напипа никаква подутина. Кожата му бе хладна и влажна.

— Ако се изключи вонята, която излъчваш, си добре. Какво стана?

Джейк се обърна с лице към нея.

— Намерих Роланд. Мъртъв е. Беше умрял, преди да го открия.

Алисън кимна. Изведнъж усети как й прилошава и не знаеше дали е от миризмата, която идваше от Джейк, или от информацията, че Роланд е мъртъв. Аз го убих, мина й през ума.

Хубаво е, че е мъртъв.

Аз го убих.

Беше при самозащита. Заслужаваше да умре след онова, което стори на Хелън… и вероятно на Силия.

— От изваденото око ли? — пророни тя.

— Имаше рана в стомаха, когато го открихме. Май тя го е довършила.

— Рана в стомаха? Значи не съм го убила аз?

— Не си ти.

— Слава Богу.

— Най-добре да си взема душ, преди да припаднеш от моята миризма. Изглеждаш доста пребледняла.

Тя кимна.

— От какво е тази миризма?

— Намерих Роланд в колата му, паркирана в странична улица близо до университетското градче. Не исках да рискувам… Помниш ли онова змиеподобното, за което ти разказах.

— Мисля, че никога няма да го забравя.

— Е, облях колата на Роланд с бензин и я запалих. Докато той беше вътре.

— Господи!

— Идеята ми бе да изгоря змиеподобното същество. След това съдебният лекар го разряза, за да видим дали ще открием съществото — Джейк поклати глава. — Нямаше го в него. Смятаме, че то е излязло през стомаха му. Вероятно от това е раната, която го е довършила. Разбрало е, че Роланд бере душа и няма да му е от полза.

— Напуснало го е… Като чудовището в „Извънземното“?

— Нещо подобно. Надявам се, че Роланд вече е бил в колата, когато е станало. Всички прозорци бяха затворени. И ако съществото е било в колата, почти със сигурност трябва да е мъртво. След като огънят бе загасен, претърсих сред останките. Не открих следи от съществото, но това още нищо не значи. Може да е станало само на купчина пепел.

— Значи може да е умряло, но може и да не е!

— Ще предположим, че е живо, докато не се уверим в противното.

— И ако е живо?

— Тогава ще се опита да влезе в някой друг и ще сме горе-долу там, откъдето започнахме. Съжалявам. Щеше ми се да мога да ти кажа, че цялата тази каша е приключила.

— Но може и да е.

— Готов съм да се обзаложа на едномесечната си заплата, че проклетото нещо е мъртво. Но не бих се обзаложил срещу живота ти — той изтри лицето си с ризата и размаза потта и саждите. — Най-добре да се изкъпя сега.

Мина покрай Алисън и се отправи към коридора.

Когато дочу звука от течаща вода, тя си даде сметка, че не е помръднала, откакто Джейк излезе. Придърпа пушката до вратата и я опря на стената. Сложи отново веригата.

Отвратителната миризма все още изпълваше стаята. Разтърси се в кухнята и намери кутия свещи в чекмеджето. Запали три, покапа восък върху хартиени чинии и ги закрепи. Отнесе ги в хола и ги постави върху масичката.

Седна на дивана и подпря крака на масичката между две от свещите.

Зачуди се дали Джейк ще се върне в хола, след като свърши с банята. Можеше да изпият заедно по една напитка.

Той бе минал през кошмар тази нощ. Изгорил бе Роланд. Гледал бе как съдебният лекар разрязва трупа. Миризмата, която не можеше да различи…

И ми се извини, че не може да ми съобщи по-приятни новини.

Свещите може да не му харесат. Биха го подсетили за станалото по-рано тази вечер.

Алисън подуши въздуха. Миризмата сякаш бе понамаляла. Духна свещите и ги отнесе обратно в кухнята. Отиде до входната врата. Открехна я, колкото да надникне навън и отново я затвори. Свали веригата и я отвори със замах.

Въздухът ухаеше чудесно. Бризът развя косите й. Усещаше как приятно и хладно гали тялото й. Разкопча жилетката. Вятърът я погали през нощницата, тръгна по голите й крака. Беше й така приятно, както и преди, когато бе застанала гола до прозореца на спалнята си. Но в следващия момент вече не й бе толкова приятно, щом си припомни как се събуди и завари Роланд върху себе си. Простенвайки, тя хлопна вратата. Облегна се на нея и склони глава.

— Алисън?

Извърна се. Джейк стоеше по хавлия в началото на коридора.

— Добре ли си? — попита той.

— Не особено. А ти?

— По-добре съм.

— Отворих, за да влезе малко свеж въздух.

Видя как погледът му тръгва надолу по тялото й, след това — обратно към лицето й. Точно навреме, за да забележи как се изчервявам, помисли си тя.

— Май е време да си лягам — обади се Джейк. — Не искаш ли да си сменим местата? Убеден съм, че в леглото ми ще ти е много по-удобно.

— На дивана ми е добре. Наистина.

— Както решиш — той потърка брадичка. — Е, ще се видим сутринта, Алисън. Наспи се добре.

— Да. И ти.

Той се обърна. Алисън се погледна. Имаше какво да види, помисли си тя. И той го забеляза, но не се възползва. Слава Богу. Щеше да е неловко, ако бе решил, че е някаква покана.

Дали все пак не беше покана, зачуди се тя. Защо не си дадох труда да загърна жилетката, когато се обърнах към него?

Вероятно си мисли, че го направих нарочно.

Обзалагам се, че затова побягна толкова бързо. Дойде вероятно с намерението да си поприказваме. Видя ме така и реши, че е по-добре да се оттегли бързо.

Подплаших го.

Не се ласкай, смъмри се тя. Напусна, защото денят му е бил дълъг и изморителен. Вероятно никак не се е впечатлил нито от мен, нито от нощницата ми.

Тя свали жилетката. Така както бе права, я сгъна и се загледа към коридора.

Джейк вероятно вече е легнал.

Алисън тихо прекоси стаята и загаси лампите. Нямаше нужда от тях сега, когато Джейк бе в къщата.

Приятно й бе да знае, че е в къщата — само на няколко метра от нея.

Алисън легна на дивана и придърпа чаршафа.

Не бе нужно така бързо да се махне, помисли си тя. Трябваше да поговорим.

Представи си как върви по тъмния коридор към стаята му. Как го пита дали вече спи. Как споделя, че още не иска да е сама.

Защо направо не се пъхнеш в леглото му? Ами да. Току-що заряза Евън, защото не се интересува от друго, освен от секс. А сега си готова да легнеш с мъж, когото почти не познаваш.

Не съм. Няма да го направя. Защо въобще мисля за това, и то след всичко преживяно тази вечер.

А за какво искаш да мислиш? За Хелън?

Мерна й се образът на Хелън върху леглото, изкривените очила…

От видението я побиха студени тръпки. Рязко се надигна и се загледа в тъмнината, като едва си поемаше дъх.

Когато Джейк се събуди, стаята му бе изпълнена със светлина. Присви очи и погледна будилника на нощното шкафче. Бе почти десет часа. А кой ден беше? Понеделник?

Претърколи се по корем и зарови глава в меката топла възглавница.

Трябва да ставам, помисли си той. Трябва да… Какво? Да се върна там, където намерих Роланд, да потърся наоколо, да разпитам хората. За какво? Да разбера дали не са видели нещо. Например — змия в тревата.

По дяволите! Звучеше безсмислено.

Трябва обаче да направя нещо. Трябва да се уверя, че съществото е мъртво — ето какво. Щото ако не е мъртво, Алисън…

Тя е тук. Спи на дивана.

А аз — в леглото си. Каква порядъчност. Поздравления, Кори.

Пропусна големия си шанс.

Но нямаше да е почтено да се възползваш.

Знам, каза си той. Много добре знам. Снощи заспа с мисли, колко непочтено ще е… и колко хубаво. Дори само да лежахме прегърнати, пак щеше да е хубаво.

Сети се колко крехка и уязвима изглеждаше тя, седнала зад бюрото на Барни. Стискаше чашата с кафе, сякаш бе някакъв талисман, който ще прогони злото. И после — в колата, когато нощницата почти не покриваше краката й. И когато излезе от банята, а жилетката беше разкопчана.

Набъбналият пенис на Джейк се притискаше неудобно към дюшека. Той се обърна по гръб, за да разсее напрежението.

Много хубаво, мина му през ума. Рицарят в лъскавите доспехи се възбуди.

Извинявай, Алисън.

Алисън. Хубаво име. Алисън Сандърс.

Зачуди се дали още спи. Щеше да му е приятно да я види как спи на дивана. Сигурно спокойно, като малко дете. Не може обаче да си позволи да се промъкне, за да я наблюдава тайничко. Какво щеше да си помисли, ако се събуди и го види?

Иди и направи кана кафе. Занеси й една чаша.

Ще поседим, ще поговорим. Алисън ще е още сънена, а косите й — разчорлени. Може би ще държи чаршафа около себе си, така че и двамата да не се притесняваме от нощницата.

Занеси й халата си. Така ще знае, че намеренията ти са почтени.

Джейк отметна чаршафа. Претърколи се и стана. Беше гол до кръста. Макар ерекцията му да бе спаднала, предницата на пижамата бе все още надигната. Отправи се към шкафа с намерение да облече и горната част на пижамата, преди да рискува да напусне стаята, но се спря в края на леглото.

Алисън спеше на пода.

С възглавница под главата беше се свила на една страна, а голите й крака стърчаха изпод чаршафа, който я покриваше до раменете.

Удивен от присъствието й, Джейк се загледа в момичето. Ако не е сомнамбул, значи е дошла нарочно, защото се е нуждаела от утехата и близостта му. Вероятно е страдала сама в другата стая. Имала е нужда от приятел. Промъкнала се е тук и е легнала на пода, за да бъде тайничко до него.

Трябваше да остана малко при нея, укори се той. Трябваше да си дам сметка как се чувства.

Клекна до Алисън. Кичури коса лежаха на бузата й. Устните й бяха отворени, а единият край на устата бе заровен във възглавницата. Невинният начин, по който спеше, напомни на Джейк за Кими.

Но Кими никога не бе имала подута, насинена челюст и буза като Алисън.

Но имаше синина на ръката. Беше му я показала, когато снощи отидоха на сладкарница.

Защо той да не насини ръката на Барбара?

Само още веднъж да посегне на Кими и ще се обърне към съда. Как е могла кучката да се държи така с дъщеря им? Как е възможно някой да се държи така с момиченце като Кими?

Или с момиче като Алисън?

Типът, който бе сторил това, е мъртъв. Парче прегоряло месо.

Заслужи си го, копелето. Халосал Алисън, опитал се да я изнасили и убие.

Протягайки ръка, Джейк внимателно отмести косите от подпухналата, насинена буза. Нежно я постави зад ухото й.

— Добро утро — поздрави го Алисън.

Гласът й бе нисък и дрезгав. Изви глава, изтърколи се леко назад, докато дупето й се опря в крака на леглото. Усмихна се сънено на Джейк, но само с дясната страна на лицето си. Лявата не успя да раздвижи.

— Не възнамерявах да те събудя — оправда се Джейк.

— Не ме събуди. Будна съм от известно време.

— Симулираме, така ли?

— Отчасти. Но се чувствам прекалено разнебитена, за да се движа много-много.

— Подът е доста твърд — посочи Джейк.

— Това е най-малкият ми проблем. Имам чувството, че ме е блъснал самосвал.

— Приличаш на момиче, блъснато от самосвал.

Десният край на устата й се изви нагоре.

— Толкова ли зле изглеждам?

— Не чак толкова. Дори бих казал, че изглеждаш добре след всичко, което преживя. Как спа тук на пода?

— Добре. След всичко, което преживях. Хъркаш, знаеш ли?

— Съжалявам.

— Приятно ми беше. Напомняше ми, че си тук.

— Ако ти… Щях да лежа от моята страна на леглото. Нямаше да пускам ръце. Особено, ако не се събудех.

Тя леко се усмихна с читавата си половина на лицето. След това усмивката изчезна и тя се загледа в очите му.

— Така и никога няма да разберем — уточни накрая тя.

— Така и никога няма да разберем. Искаш ли нещо за закуска.

— Разбира се.

— Можеш да сложиш халата ми. Той е на стола до вратата.

— Благодаря.

Джейк се изправи и отиде до шкафа. Извади горнището на пижамата. С гръб към Алисън го нахлузи и закопча. След това се обърна.

Тя седеше по турски, а чаршафът бе метнат върху скута и бедрата й. Притискаше възглавницата към гърдите си.

— Ако предпочиташ нещо по-завързано от овесени ядки, с удоволствие ще го направя. Така и така ще е по-добре да се занимавам с нещо — предложи тя.

— Искам да ти кажа, че съм относително добър готвач. Не съм загарял манджа…

До снощи, помисли си той.

— Вярвам ти — обади се Алисън. — Но искам да помогна. За какво сме ние, жените?

В очите й за миг се мярна закачливо пламъче.

— Ще ти взема четка за зъби. Имаш ли нужда от нещо друго?

— Малко дрехи биха били добре дошли — отвърна Алисън и отпи от кафето. — Чувствам се в санаториум като се разхождам така по нощница… и с халата ти.

— Мога да отскоча до вас и да ти взема някои неща — предложи Джейк.

— Колко дълго възнамеряваш да ме държиш тук?

— Колкото се може по-дълго.

Тя вдигна вежди.

— Поне до утре — уточни Джейк.

— Роланд бе този, дето ме преследва. Не че имам нещо против да се навъртам наоколо. Имаш хубав под. Но Роланд е мъртъв, а ме преследваше той. Така че змиеподобното дори да е живо, няма причина да мислим, че ще се опиша да се докопа до мен.

— Надявам се да си права. Но то беше в шофьора на микробуса, когато той се опита да блъсне Силия, а след това, когато Силия изчезна, беше в Роланд. Може и да е съвпадение. Но от друга страна може би съществото избира жертвите, независимо в кого се е настанило.

— Добре.

— Съжалявам.

— Знаеш ли, че прекарваш доста време да се извиняваш за неща, за които не си виновен?

— Съжалявам — ухили се той.

Алисън харесваше усмивката му. Не че много я бе виждала.

— Когато се върнеш, трябва ли отново да те държа на мушка и да разглеждам гърба ти?

— Да.

— Поне ти е оправдание, за да си смъкнеш ризата.

Джейк допи кафето, остави чашата и избърса устата си със салфетката.

— Време е да тръгвам.

Станаха от масата. Алисън вървеше пред него към входната врата.

— Носиш ли униформа?

— Обикновено да.

— Бих искала да те видя в нея някога. Бас държа, че ти стои страхотно. Блюстителят на реда.

— Вчера катастрофирах с патрулната кола.

— Доста небрежно.

— Така е. Но мисля, че няма да е редно да карам собствената си кола с униформа.

— Кога ще се върнеш?

Той поклати глава.

— Нямам представа. Зависи как потръгнат нещата.

— Е, да ти приготвя ли вечеря?

— Не искам да умреш от глад. Хайде да се разберем, че ако не се върна до седем, ще ядеш сама.

— Добре.

Той мина покрай Алисън и отвори вратата.

— Пази се! — пророни тя.

— И ти. Ако има някакви проблеми — някой подозрителен да се навърта наоколо или нещо друго, — позвъни в участъка и търси Барни. Той ще там и е в течение на цялата ситуация.

— Разбрах.

— Знаеш кое къде е, нали?

— Ще се справя, Джейк. Не се тревожи.

Той кимна, но се спря на прага, сякаш не му се тръгваше. След това се накани да върви. Алисън докосна ръката му. Той я погледна в очите. Тя пристъпи към него и го прегърна като наклони глава назад. Джейк я обгърна с ръце. Като я притисна нежно, той я целуна по устата. Когато отдели устните си от нейните, прихвана главата й с ръце. Тя притисна лице до шията му.

— Време е да вървя — прошепна той, докато галеше косите й.

— Знам — отвърна Алисън.

Притисна го силно, а след това се отдръпна.

— До скоро.

Той се загледа в нея. Целуна я отново и тръгна.

Алисън остана на прага, докато колата му пое по пътя. След това затвори вратата и я заключи. Плъзна предпазната верига.

Облегна се на вратата, притвори очи и си припомни усещането от неговото тяло до своето, от неговите устни върху своите.

Тридесет и четвърта глава

Джейк разказа на Барни всичко, което се бе случило предишната нощ, и се върна в колата. Откъсна допълненията, които Роланд бе направил около снимката си. Чувстваше се гузен, че унищожава улика. Но Роланд бе мъртъв, нямаше да има процес и той не желаеше да се показва снимката с голите части на момичето около главата на този тип. След като отстрани всички добавки, той подкара към мястото, където бе изгорил фолксвагена.

Колата беше махната и на мястото й бяха останали само черни сажди и пепел. Джейк провери първо там, като разбутваше пепелта с крак. Не беше наясно какво очаква да открие. Обгореното тяло на нещото? Дребните останки от скелета му, ако притежаваше такъв?

Когато приключи, той се разходи наоколо. Оглеждаше паважа, ивицата трева между платното и тротоара. В четвъртък съществото бе оставило макар и къса кървава диря на паважа при Латам роуд — зад горящия микробус и към плевелите от другата страна. Днес не се забелязваше нищо.

За кой ли път Джейк си повтори, че съществото вероятно е загинало във фолксвагена. Може би ще е добре по-късно да се отбие в автомобилното гробище и да огледа останките от колата. На оскъдната светлина снощи лесно може да е пропуснал нещо. Освен това бе напрегнат и бързаше да се прибере. Трябваше да повтори огледа, и то цялостно и на дневна светлина.

Със снимката в ръка той се отправи към жилищната кооперация на ъгъла. Предстоеше му да разпитва от врата на врата.

Алисън затвори телефона след като обясни на Габи, че следващите няколко дни няма да ходи на работа. Той бе чул по радиото за убийствата през нощта, както и как тя едва се е спасила. Така че с нужното съчувствие я увери, че може да отсъства колкото пожелае.

Трябваше да завърти още един телефон. Този разговор нямаше да е лек. Но бе необходим.

Набра грешно и затвори, още преди да започне звъненето.

Стомахът й се свиваше. Сърцето лумтеше. От ударите му лицето й пулсираше. Пот се стичаше по скулите й. Изправи се, свали халата на Джейк, седна на дивана и набра номера на Евън.

Телефонът звънна веднъж.

— Ало? — той звучеше напрегнат.

— Здравей. Аз съм.

— Алисън. Слава Богу! Добре ли си?

— Чу ли за снощи?

— Разбира се, че чух. Господи! Добре ли си?

— Малко съм понатъртена, но иначе нищо ми няма.

— Господи! Не мога да повярвам, можеше да си мъртва. Стана ми зле като разбрах. Дори не си взех часовете. Трябваше да се обадиш.

— Ето, нали се обаждам.

— Имам чувството, че минах през ада.

— Съжалявам. Но и аз не съм си правила кефа през това време.

— Кой беше? Кой го направи?

— Един първокурсник на име Роланд.

— Познаваш ли го?

— Срещала съм го няколко пъти.

— Преследваше ли те?

— Може и така да се каже.

— Защо? Искам да кажа…

— Предполагам, че искаше да ме изнасили и убие.

— Господи Боже! Той… докосна ли те?

— Не ме изнасили.

— Слава Богу поне за това. А ти — какво? Би ли се с него.

— Да.

— Господи! Вината е моя. Трябваше да съм там. Ако ми беше разрешила да те откарам до вкъщи… Въобще не трябваше да си тръгваш. Онази история беше грешка. Трябваше да останеш при мен снощи. Тогава нищо подобно нямаше да се случи.

— На Хелън нямаше да й се размине — отбеляза тя. — А дори да бях прекарала нощта при теб, рано или късно щях да се върна вкъщи.

— Трябваше да останеш.

— Добре де, но не го направих.

— Къде си сега?

— В безопасност съм.

— Знам, че си в безопасност. Оня тип е мъртъв, нали? По радиото съобщиха, че е умрял в пожар.

— Да.

— Та къде си?

— Не бива да съобщавам на никого.

— Това са глупости. Кой го каза?

— Един полицай.

— Лайнарска работа. За какво е всичко това?

— Смята, че все още съществува някаква опасност за мен.

— Нищо не разбирам. Оня тип е мъртъв, нали? Така че — каква опасност?

— Ще направя, както ми е наредено.

— Откога?

— Не се прави на глупак, Евън.

— Трябва да те видя.

— Не можеш.

— Алисън! Трябва да поговорим.

— Нали в момента говорим?

— Очи в очи.

— Не ми е до конфронтации.

Чу го да въздъхва. Дълго не пророни дума. Най-накрая Алисън наруши тишината:

— Просто исках да знаеш, че съм добре. Реших, че поне това ти дължа.

Когато Евън заговори, той отново звучеше уморен.

— Честна дума, не знаех, че спиш снощи, когато те… докоснах. Обичам те, Алисън. Само като си помисля какво почти те сполетя снощи и ми иде да умра. Моля те. Имам нужда да те видя. Умолявам те. Кажи ми къде си. Ще дойда и ще поговорим. Само ще поговорим. Обещавам.

— Ще ти звънна след ден-два.

— Не, Алисън! Моля те. Толкова мие зле. Снощи въобще не мигнах. Мислех само за теб. Обещавам да не ти създавам повече никакви неприятности. Но имам нужда да те видя, да бъда с теб известно време. Умолявам те.

Алисън затвори очи и се облегна на възглавницата на дивана. Беше по-лошо отколкото очакваше. Гласът на Евън звучеше нещастен, окаян.

Моя е вината, помисли си тя. Аз му причинявам всичко това.

— Добре, можем да се срещнем някъде — заяви тя накрая. — Какво ще кажеш да се видим в бара на Уоли?

Евън не отвърна.

— Добре ли е?

Алисън дочу далечен звън.

— Някой те търси на вратата ли? — попита тя.

— Да — прошепна Евън.

Звънецът се чу отново.

— Иди да видиш кой е.

— Не ме интересува — продължи да шепне той. — Не може да си ти, така че не ме интересува.

— Ще те изчакам.

— Не мога да отворя вратата, гол съм. Току-що взех душ.

Пак се звънна.

— Най-вероятно да е някой търговски пътник — добави Евън.

След малко продължи:

— Най-после. Тръгна си.

— Казах, че може да се видим при Уоли.

— Там ще е пълно с народ.

— Точно затова. Не искам никакви разправии.

— За Бога, Ал. Добре. При Уоли. Кога?

— Сега колко е?

— Към обяд.

— Трябва ми малко време да се оправя и да стигна дотам.

— Мога да мина да те взема.

— Благодаря, но недей. Какво ще кажеш за един и половина?

— Дадено. Ще те черпя с един обяд.

— Чудесно. До скоро.

И тя затвори.

Не искаше да се вижда с Евън.

Но има неща, които трябва да се свършат, независимо от желанието, помисли си тя.

Няма да е чак толкова лошо.

Ще е ужасно. Ще трябва да му кажа, че късаме, и то лице в лице, и да го накарам да разбере, че е окончателно.

Ще е ужасно, но няма да трае вечно. А след това всичко ще е свършило. Ще се върна и Джейк ще се появи, рано или късно.

Джейк.

Продължавай да мислиш за Джейк и останалото няма да е чак толкова лошо. Той ще е тук довечера.

Нищо не излиза, ядоса се Джейк. Над половината от вратите, на които звъня, не се отвориха. Обитателите са или на лекции, или на работа, реши той.

А от онези, с които разговаря, някои са били навън и са гледали късния нощен спектакъл. Но повечето изобщо не знаеха за какво става дума. Никой не призна, че познава младия мъж на снимката, макар трима да бяха доста уверени, че са го виждали по едно или друго време из университетското градче. Никой не бе виждал — нито снощи, нито днес — нещо, което да прилича на змия. Никой не бе чул нищо необичайно, ако се изключи данданията около горящата кола.

Изглеждаше безсмислено да продължава, но Джейк не се отказа.

Беше обиколил всички апартаменти на жилищните сгради от едната страна на улицата с изключение на кооперацията на ъгъла. Едва ли някой толкова далеч от местопроизшествието е забелязал нещо. Но по-добре да провери, преди да пресече и да започне с блоковете от другата страна.

Никой не отвори от първите два апартамента на приземния етаж. При третия — отвътре дочу музика.

Звънна.

Отвори жена към тридесетте. Беше висока колкото Джейк — с хавлиена диадема в черните си коси, с гъсти, почти сключени вежди, с изпъкнали скули, плътни устни, изтеглена напред брадичка и широки рамене. Гърдите й опъваха плата на горнището на бикините, което приличаше на две завързани носни кърпи. Коремът й бе с тен, плосък и по него имаше няколко капчици пот. Бедрата й бяха широки колкото раменете. Вместо панталони носеше нещо, което напомни на Джейк за пиратска препаска — черна ивица, която висеше между краката й и черен сатенен триъгълник, но недостатъчно голям, така че напълно да прикрие обезкосмените й интимни части.

— Извинете за безпокойството — започна Джейк. — От полицията съм.

Разтвори портфейла си, за да покаже документите си.

Тя погледна значката, но не се загледа в картата за самоличност. Изтри с език потта в крайчето на устата.

— Влизайте вътре, че ще се разтопите от жегата — покани го тя.

Той влезе. Независимо от работещия вентилатор и отворените прозорци горещината вътре като че ли бе по-ужасна, отколкото навън. Жената се обърна и Джейк я проследи как отива до стереоуредбата. Тънката черна ивица се впиваше между бузите на задника й. Докато вървеше, те се поклащаха.

Изглеждаше така нехайна за облеклото си, сякаш бе облечена в костюм от три части. На Джейк му се щеше тя да се наметне с нещо.

Жената намали звука и се е обърна към него:

— Искате ли леден чай?

— Не, благодаря.

— Аз съм Сам. Саманта Съмърс. Може би знаете.

Джейк поклати глава.

— Джейк Кори — представи се той. — Провеждам разпитвания из квартала заради снощния инцидент.

— Значи не сте тук, за да ме арестувате, а?

— За какво?

Плътните й устни се извиха в усмивка.

— Не бих могла да знам. Може би, защото корумпирам неопетненото съзнание на малолетните?

— Доста ли прегрешения имате в тази насока?

— Някои така разправят. Преподавателка по философия съм в университета.

Джейк си помисли, че се шегува. След това му мина през ума — защо аз навремето нямах такава преподавателка.

— Може и да се запиша за вашия курс.

— Направете го. Ще ви помогна да отворите съзнанието си за неразрешимото.

— Мога да мина и без неразрешимото.

Сам седна на килима пред него. Легна, пъхна ръце под главата си и започна да прави коремни упражнения. Краката й бяха разтворени. Докосваше коляно с лакътя на противоположната ръка, лягаше, издигаше се нагоре и докосваше другото коляно.

— С какво мога да ви помогна? — осведоми се тя, без да прекъсва заниманието си.

Можете да ми помогнете като престанете да правите упражнения, помисли си Джейк.

— Видяхте ли този студент вчера? — попита той.

Задържа снимката на Роланд над коленете й, докато тя легна и стана три пъти. Постара се да фиксира погледа си върху гърба на фотографията.

— Дракула — отсече тя.

— Може и да се е мислел за него. Мъртъв е.

Сам спря. Взе снимката от Джейк и кръстоса крака по турски.

— Мъртъв?

— Знаем, че е убил поне двама души. Може и да са повече. Когато го открих снощи, беше мъртъв.

— Да, видях го. Някъде към един часа. А може да е било и два.

— Сигурна ли сте?

— Не е човек, който лесно ще забравя. Лазеше ми по нервите, докато вървеше по петите ми из студентското градче. Името му е нещо като Рупърт или…

— Роланд. Къде го видяхте?

— Тичах навън. Пробягвам по осем километра всяка вечер.

— В един часа? — учуди се Джейк.

— Обичам нощта.

— Той къде беше?

— В края на улицата. Някакъв младеж му помагаше да влезе в колата си.

Думите се забиха като удар в корема на Джейк.

— Изглеждаше доста зле. Реших, че е пиян. Често виждам подобни неща наоколо. Студентите като че ли не издържат много на алкохол.

— И някой е бил с него? Знаете ли кой?

Гъстите й вежди се свъсиха.

— Не знам как се казва. Но знам, че е последна година в курса по английски и преподава в университета.

— Знаете ли къде живее?

Сам поклати глава. Върна снимката на Джейк.

— Трябва да го открия веднага. Спешно е.

— И той ли е участвал в убийствата?

— Съмнявам се. Но Роланд… бе заразноболен. Трябва да открия този мъж, преди да предаде инфекцията на някого.

— Ако имах студентския фотоалбум…

— Нямате ли го?

— Опасявам се, че не.

— Тук ли сте известно време?

— Ще се навъртам наоколо.

— Връщам се след петнадесет минути.

Професор Тил не отвори вратата. Затова Джейк мина встрани и чевръсто се изкачи по стълбите. Скъса полицейската лента, извади инструментите си за отваряне на врати и влезе.

Сигурно и трите момичета разполагат със студентския фотоалбум, помисли си той. Но се сети, че при бързия оглед на къщата снощи зърна цяла стена с книги в таванската стая. Вероятно това е стаята на Алисън. Тя спомена, че хукнала надолу по стълбите, за да предупреди Хелън.

Стъпил на горната площадка, Джейк хвърли поглед към разхвърляното легло. Тук е станало насилието. Тук тя се е събудила и се е борила с Роланд. Тук щяха да намерят обезобразеното й тяло, ако… О, прекрасно се бе справила. Трудно му бе да повярва, че същото момиче, което бе заварил свито до леглото си днес сутринта, може да е достатъчно диво, за да нанесе толкова силни поражения на някого.

Чантата й лежеше на пода в краката на Джейк. Би трябвало да й я занеса. Както и дрехи.

Имаше захвърлени дрехи на пода до чантата: бели маратонки и три четвърти чорапи, смачкана синя блуза, сутиен с прозрачни чашки, бели къси панталони — с бикините все още в тях, сякаш е съблякла и двете наведнъж.

Джейк вдигна чантата и остана загледан в дрехите. Само преди десет минути бе при Сам. Беше я изненадал почти без дрехи — само по сутиен и препаска. Но тя не бе му въздействала така, както разхвърляните по пода дрехи на Алисън.

За Бога, не е време да се възбуждаш, скастри се той.

Неохотно отмести поглед. Отиде до леглото, постави чантата отгоре и затърси по полиците. След секунди откри три студентски годишни фотоалбума — тънки томчета, които стърчаха със сантиметри над останалите. Измъкна ги. На корицата на всеки бе отбелязана годината. Най-новият бе за миналата година. Джейк се намръщи. Трябваше му тазгодишното издание. След това си даде сметка, че вероятно още не е излязло.

Дано този тип да се е записал миналата година, помисли си той.

Метна книгите върху леглото.

Падна на колене и затършува под леглото. Откри куфар и го издърпа.

Не бива да правиш това, каза си той. Трябва да отнесеш албумите на Сам.

Нужна ми е само минутка. Ако ли не, трябва специално да се връщам тук.

Просто ти се иска да разгледаш нещата й, нашепваше гласче вътре в него. Това не му се понрави особено.

Отнесе куфара до шкафа на Алисън. Сложи го легнал на пода и го отвори.

В най-горното чекмедже имаше нощници, пликчета и сутиени. Сграбчи няколко чифта бикини, като се стараеше да не мисли за тях, и бързо ги тикна в куфара. Изкушаваше се да не й вземе сутиени — изпита известна гузност, но отдели два в куфара. В следващото чекмедже откри чорапи, чорапогащници и комбинезони. Взе чорапи. Имаше фланелки, тениски, маратонки и гащеризон в следващото чекмедже. Взе тениска, червени шорти и гащеризона. В най-долното чекмедже откри пуловери. Не им обърна внимание.

От гардероба подбра рокля без ръкави, две блузи и чифт избелели дънки. След това се върна към купчината дрехи на пода. Искаше му се да я види по късите бели панталони. Вдигна ги и ги разтърси, докато пликчетата не изпаднаха през единия крачол. Загледа се как се спускат към пода. Чувстваше се горд, че не ги докосна. С късите панталони в едната ръка той взе някакви обувки и се върна при куфара.

Дали ще се нуждае от нещо друго, зачуди се той и огледа стаята.

Видя таблото за съобщения на стената над бюрото. По краищата бяха втъкнати снимки.

Няма да има нужда от тях, реши Джейк. Тръгвай.

Но искаше да ги види. Да види Алисън.

Пристъпи до бюрото. На повечето от тях Алисън беше с някакъв млад мъж. Все един и същ. На една от снимките той я люлееше на люлка. На друга двамата седяха върху одеяло под сянката на дърво. На трета се целуваха.

Стомахът на Джейк се сви.

Мъжът беше привлекателен, макар и с очила, и изглеждаше във форма.

Така ти се пада като си вреш носа, където не ти е работа, помисли си Джейк.

Почувства се по-добре обаче, когато се сети, че Алисън бе споменала за скъсването с гаджето си снощи.

Този тип е бил изхвърлен.

Слава Богу!

Джейк вдигна куфара, взе чантата на Алисън и студентските справочници и бързо се втурна надолу.

След близо час във ваната, Алисън се почувства малко по-добре. Топлата вода бе отпуснала напрегнатите й мускули, но не бе успяла ни най-малко да премахне психическото й напрежение и онази студенина, която сякаш сковаваше вътрешностите й.

Ех, само да имаше начин да изключи съзнанието си.

Или да превключи на друг канал. Да се отърве от кошмарните видения, където главните роли изпълняваха Роланд, Хелън, Силия, мъртвият полицай и Евън. Да се настрои на канал Джейк. Тази програма беше приятна, понякога вълнуваща. А от всички останали я болеше.

Алисън излезе от ваната и остави водата да се стича по нея, преди да се избърше с меката хавлия.

Всичко щеше да е много по-добре, ако можеше да избегне срещата с Евън.

Трябва да отидеш. Трябва да сложиш точка.

Нямам дрехи.

На Алисън й трябваше това оправдание, но имаше предостатъчно време, за да обмисли проблема и да намери разрешение.

Метна влажния пешкир на пръта и излезе от банята. Въздухът в коридора беше хладен. Прозорецът в стаята на Джейк беше отворен. Нахлуваше приятен ветрец.

Отиде до вградения гардероб, извади карирана риза и я нахлузи. Закопчана, тя приличаше на рокля. Да, бе къса, свободно падаща рокля, но трябваше да се задоволи и с нея. Нави ръкавите. След това намери колан и го препаса през кръста.

От вътрешната страна на гардероба на Джейк имаше голямо огледало.

Ризата не приличаше много на рокля. Изглеждаше като мъжка риза. Придърпа я и понареди гънките така, че да падат по-равномерно.

Върна се в банята и изми зъбите си като сложи пастата на Джейк върху палеца.

Най-накрая отиде в кухнята. На стената до телефона имаше тефтер и химикалка. Откъсна един лист и го отнесе до масата.

— Ето го — отсече Сам.

Сърцето на Джейк заби лудо.

— Сигурна ли си?

— Добре ги видях и двамата. Нямам никакво съмнение. Точно този помагаше на Роланд да влезе в колата.

Тя плъзна пръст по страницата със снимките и спря под името.

— Евън Форбс.

Изхвърленото гадже на Алисън. Мъжът от фотографиите на таблото й за съобщения.

Няма защо да се безпокоиш, уверяваше се Джейк. Те са се разделили.

Но тя бе споменала, че трябва да му се обади. Да му каже, че е жива и здрава.

Ами ако спомене къде е?

— Трябва да използвам телефона ви.

— Заповядайте.

Джейк набра собствения си номер. Чуваше как се звъни.

Хайде, вдигни го. Хайде Алисън. Отговори на проклетия телефон!

Чу го как звъни петнадесет пъти, преди да затвори.

— Имате ли телефонен указател?

Сам бързо излезе от стаята. Също така бързо се върна и връчи дебелата книга на Джейк.

Той запрелиства страниците. Името на Форбс фигурираше. Джейк разпозна адреса. Бе жилищната сграда, пред която снощи откри паркираната кола на Роланд. Вече бе обходил кооперацията и бе звънял по звънците.

— Благодаря ти, Сам.

И хукна.

Изрита вратата. Тя изпука и се отбори.

Върху килима в краката му имаше ивица засъхнала кръв.

Тридесет и пета глава

Алисън прекоси г-образния паркинг пред бара на Уоли като се озърташе за колата на Евън. Нямаше я. Не беше паркирана и на улицата.

Беше напуснала къщата в един часа, за да разполага с половин час, през който да стигне до бара. Макар да не носеше часовник, прецени, че не е вървяла повече от петнадесет-двадесет минути и че е подранила.

За да остане колкото се може по-незабелязана, тя излезе от паркинга и се отправи към бряста в една от страничните улички. Тревата беше мека и хладна под босите й крака. Усещането от сянката на дървото беше прекрасно. Облегна се на дънера и си пое дълбоко въздух. Трепереше доста.

Виждаше как краката й треперят. Те бяха пред нея — с плътно прилепнали колене, за да я придържат към дървото. Бедрата й бяха плътно едно до друго. От ръба на ризата до коленете мускулите й потръпваха. Докато наблюдаваше треперенето, част от задната страна на ризата бе повдигната от повей на вятъра. Придърпа я надолу и задържа една от предниците, за да не се вдигне. През плата ръцете й усещаха тръпките, които преминаваха през тялото й.

Просто се успокой, повтаряше си тя. Няма причина да си толкова нервна. Ще си поговоря с Евън. Това е. Не е като да отивам на зъболекар и да ми вадят зъб без упойка.

Евън може вече да е вътре. Може и той да е дошъл пеша. Мога да стоя тук цял час и да се притеснявам, докато той е вътре и пие, защото мисли, че съм му вързала тенекия.

Да, ама аз няма да вляза. Достатъчно лошо беше, че се наложи да стигна дотук облечена — по-скоро разсъблечена — по този начин. Слава Богу, че поне не налетях на познати.

Но дори в този час барът на Уоли вероятно бе претъпкан със студенти и нямаше начин Алисън да не познава мнозина от тях.

Сякаш да докаже верността на съжденията й, едно комби намали при входа на паркинга и се приготви да завие. Зърна Тери Уедърс на мястото до шофьора. За щастие той гледаше в другата посока. Алисън бързо се дръпна встрани и застана зад дървото.

Трябваше да остана в дома на Джейк. Това трябваше да направя.

Чу как колата мина по чакъла и спря. Вратите се отвориха шумно. Чу отдалечаващите се стъпки, след това — шума от друга приближаваща се кола. Рязко изви глава наляво. По улицата се задаваше синята Гранада на Евън.

Сви към бордюра пред нея и спря. Като се наведе през седалката, Евън отвори вратата.

— Подранила си — отбеляза той.

Като държеше с две ръце долния край на ризата, тя се качи в колата. Тапицерията на колата пареше голото й дупе. Надигна се и втъкна ризата под седалището си. Избягваше да погледне Евън.

— С какво си се облякла?

— С единственото, което успях да намеря.

— Какво е това? Мъжка риза?

Тя се обърна към Евън. Косата му беше сресана. Беше облечен заради жегата с шарена риза, къси бели панталони и сандали. Изглеждаше чудесно, като се изключи пожълтялата му кожа и кървясалите очи. Очите му блестяха трескаво. На Алисън не й хареса начина, по който се взряха над очилата и я изучаваха.

— Какво? Ще ме снимаш ли?

— Бих пийнал нещо — промърмори той.

— Нека останем тук. Наистина не ми се влиза вътре. Ще е шумно и…

— Не си ли гладна?

— Все ще се намери някой да ме пита за снощи. Нали каза, че са съобщили по радиото?

— Ужасно е било снощи — отбеляза той и огледа лицето й. — Бая си пострадала.

— Така е.

— Но въпреки това изглеждаш страхотно.

— Сигурно.

— Така е. Синината не може да скрие красотата на такова нежно цвете.

— Благодаря.

— Хайде поне да си вземем нещо за ядене. Може да отидем до някой авторесторант и така няма да се притесняваш, че ще срещнеш познати.

— Не може ли просто да си поговорим тук?

— Умирам от глад, Ал. Честна дума. Не съм ял цял ден — усмихна й се тъжно. — Не ми беше до ядене. Но сега вече съм по-спокоен. След като ти си тук. Имам чувството, че съм се върнал от гроба.

— Добре. Да отидем до някой авторесторант — съгласи се неохотно Алисън.

— Чудесно — зарадва се той и подкара колата.

Веригата на входната врата не беше сложена. Джейк влезе, но усети отсъствието на Алисън.

Викаше я по име, докато бързо обхождаше стаите. В банята намери хавлията си и нощницата й, закачени на куките. В кухнята завари бележка. Беше на масата, прегъната надве, за да стои изправена.

Скъпи Джейк,

Налага се да изляза за малко, за да се видя със старото си гадже. Знам, че трябва да стоя тук, но той настоява да ме види.

Убедена съм, че всичко ще е наред, тъй като срещата ни е в бара на Уоли. Наоколо ще е фрашкано с народ. Така че моля те, не се тревожи.

Вероятно ще съм се върнала, преди да прочетеш тази бележка. Но реших да я оставя за всеки случай, ако например се върнеш по-рано и се зачудиш къде съм.

Моля те, не се притеснявай.

Ще се върна, колкото се може по-бързо.

Това е нещо, което просто трябва да направя.

Алисън

Изтръпнали скован от ужас, Джейк вдигна слушалката на телефона и набра „Услуги“. Дадоха му номера на бара на Уоли и той звънна. Помоли да извикат Алисън Сандърс.

— Май я няма — осведоми го някакъв глас след доста време.

Затвори телефона и хукна към колата.

Бележката не уточняваше в колко часа се бе отправила към заведението на Уоли. Може да е било само преди минути. Може да са минали часове. Ако е тръгнала пеша, вероятно още е на път. Джейк се постара да си представи откъде е минала. Огледа тротоарите за пешеходци.

Ами ако Евън е дошъл да я вземе, мина му през ума. Не, бележката казваше, че ще се срещне с него при Уоли. Значи е тръгнала пеша. Освен ако някоя приятелка не я е откарала. Точно така. Обадила се е на момичето, помолила я е да й донесе дрехи и да я откара до бара. Приятелката сигурно ще реши да остане с нея.

Алисън не беше в заведението на Уоли.

Е, значи още не е стигнала.

Господи, дано е така!

Може и да е била вече там и да си е тръгнала. В момента вероятно е на път за вкъщи.

Глупави надежди. Евън е с онова изчадие в гърба си и няма да допусне Алисън да се измъкне.

Ами ако не е отишла на среща с Евън?

С него е. Но може съществото да не се е настанило в него.

Тогава от какво беше кръвта по пода в апартамента му? Полумъртъв, Роланд вероятно е успял да се добере със сетни сили до вратата на Евън. Когато Евън е отворил, съществото е изскочило от корема на Роланд и се е загнездило в Евън. Взело е ситуацията под контрол и е накарало Евън да завлече мъртвия или умиращ Роланд до фолксвагена. Сам ги е видяла и е решила, че Роланд е пиян.

Защо нямаше кръв по тротоара?

Съществото не е глупаво. Може да е накарало Евън да превърже раните, преди да отнесе Роланд долу. Пожарът е заличил следите от превръзките.

Без съмнение е у Евън.

А Алисън е при Евън.

Евън подаде на Алисън пакетите с безалкохолните, хамбургерите и пържените картофи. Тя ги положи в скута си доволна, че има нещо повече от краищата на ризата, с което да покрие краката си.

Макар често да ги бе оглеждал на път за авторесторанта, все пак Евън се държа добре. Алисън не бе вече толкова напрегната, въпреки че все още й призляваше от предстоящото съобщение, че след днешния ден няма да излизат повече заедно.

Беше отлагала момента, доколкото й бе възможно.

Евън отдалечи колата от прозореца за сервиране. Вместо обаче да я отправи към предната страна на ресторанта, където беше паркингът, той излезе на пътя.

— Няма ли да хапнем в заведението?

— Ще е доста скучно. Да отидем на някое хубаво местенце. Ще си направим пикник.

— Евън!

— Не се тревожи. Ще се държа като истински джентълмен — той й се усмихна. Крайчетата на устните му трепнаха. — Никакво галене и пипане повече, освен ако ти не го започнеш. Схващам бавно, но най-после разбрах за какво става дума. Поставих нашата връзка на прекалено много изпитания дотук. И ето, ти си напълно убедена, че съм някакъв сексуален маниак. Е, не съм. Ще се увериш. Отсега нататък няма да ти посягам. Гледай на мен като на евнух.

Прекалено късно е за това, помисли си Алисън.

— Почти те загубих снощи. Грубиянското ми поведение… след това — премеждието ти. Осъзнах колко много означаваш за мен и какво ще бъде, ако повече не те виждам. Толкова много те обичам, Алисън. Повече никога няма да правя неща, които ще те накарат да се усъмниш в мен.

— Ще видим как ще мине сегашната среща — отвърна тя.

— Тя е като изпит. Винаги съм си взимал изпитите блестящо.

Алисън се облегна на седалката. Вярваше му. Обядът щеше да мине без засечки. Днес той щеше да направи жертвата, защото знае, че е последният му шанс. Бъди добро момче и бъдещето ще ти предостави доста възможности да наваксаш. Така смята той.

Не е в състояние да чете мисли. Не може да знае, че колкото и благородно да се държи днес, всичко е свършено.

Докато разбере, цялата история ще е приключила.

Той сви по Латам роуд.

— Къде отиваме? — попита Алисън.

— Малко извън града. Ще си направим пикник, нали така. Както някога. Но без обичайните ни игрички.

— Какво ще поръчате? — посрещна го барманът.

— Звънях преди малко и търсех Алисън Сандърс — отвърна Джейк.

— Да, вярно. Но не беше тук.

— Познавате ли я?

— Не по име. Може би, ако я видя…

Джейк поклати глава и се накани да тръгва.

— Алисън Сандърс ли казахте?

Джейк се обърна и видя слаб млад мъж, седнал с мартини в ръка на високото бар столче до него. Изглеждаше малко възрастен, за да е студент.

— Познавате ли я? — не се стърпя Джейк.

— Запознахме се преди няколко вечери. Вие приятел ли сте й?

Джейк показа значката си и каза:

— Освен това съм й и приятел. Трябва бързо да я намеря. Каза, че ще дойде тук днес.

— Беше тук. Около един и половина или два без четвърт. Аз точно идвах. Всъщност таях надеждата, че ще я видя — той сви рамене. — Беше с някакъв тип. Успях само да зърна как влиза в колата му.

— Познавате ли го?

— Не се загледах в шофьора.

— Успяхте ли да откъснете очи от Алисън, поне колкото да забележите каква беше колата? — попита Джейк като не направи усилие да прикрие раздразнението си.

— Тъмносиня с четири врати. Не си падам особено по колите. Но знам, че не беше малка. Беше някак четвъртита и приличаше по линия на Мерцедес. Не беше Мерцедес, разбира се.

— Да сте забелязали номера й?

— Не. Нищо подозрително не ставаше, така че — за какво да гледам номера.

— Видяхте ли колата да тръгва? — не спираше Джейк.

— Беше все още до бордюра, когато влязох тук.

— И това е станало около един и четиридесет и пет?

— Горе-долу.

Джейк погледна часовника. Два и десет.

Хукна навън, присви очи, когато навън го блъсна силната дневна светлина, и се отправи към улицата. Огледа в двете посоки. Не видя никаква синя кола.

Облегна се на някакво дърво.

Двадесет шибани минути.

Само да беше избързал малко.

Простена и удари с юмрук по дънера.

Евън намали скоростта. Когато се канеше да завие, Алисън зърна табелка от другата страна на тесния път.

Ресторант „Оукуд“.

Той ме води в „Оукуд“.

Алисън усети, че ще припадне. Започна да потъва и потъва в някаква дълбока бездна.

Ето, случи се, мина й през ума. О, Господи, случи се. Съществото преследва мен.

Справих се с Роланд. Ще се справя и с Евън.

Господи, ще умра.

Евън може случайно да е избрал това място. Просто да е свърнал по първия страничен път, който му се е сторил интересен.

— Я виж! — възкликна той. — Ресторант.

Алисън кимна.

— Май сме единствените гости.

— Затворен е — посочи Алисън. Гласът й бе сведен до шепот. — Това е мястото, където онези хора бяха убити.

— Така ли? — гласът му звучеше изненадан. — Е, тогава никой няма да има нищо против, ако използваме паркинга.

Той сви към предната част на ресторанта.

Алисън вдигна пакетите от скута си. Наведе се напред и ги постави на земята между краката си.

Евън спря колата на не повече от метър от верандата.

— Значи тук са се разиграли събитията — повтори той. — Дали не можем да влезем. Ще е вълнуващо, не смяташ ли? Да поразгледаме.

— Не може ли, след като хапнем?

Тя се обърна към него. Вгледа се в напрегнатите му, кървясали очи.

— Какво ти става? — попита той.

— Държах се така гадно с теб, Евън. Толкова глупаво. Като не исках… Сега всичко ми се струва безсмислено и дребнаво. Искам да кажа, за малко да умра снощи. Такива неща карат човек… Премислих кое наистина е важно, и кое — не. Единствено има значение да си с някого. Да обичаш някого. Тогава, защо накарах и двамата да минем през… такива лайнарски неща? Ще ми простиш ли?

Тя сложи ръка на рамото му.

— Майтап ли си правиш? — пророни той и нервно се засмя. — Това част от изпита ли е или…

— Забрави онези глупости. Няма никакъв изпит. Искам да е така, както някога беше между нас двамата.

— Наистина ли? Наистина?

Тя го придърпа малко към себе си. Евън се обърна към нея. Тя го целуна по устните. Обви врата му с ръце.

Подутината под ризата му бе огромна.

Евън вероятно е взел отчаяния й вопъл за страст. Постави ръка на гърдата й и я стисна. Другата му ръка плъзна по бедрото й. Тя разтвори крака. Потрепери, докато той я опипваше, и нашепна: „Толкова ми липсваше. Така мечтаех да те докосвам.“ Погали пениса му през късите панталони. Беше набъбнал и твърд. Евън се заизвива, а ръката й не се отделяше от члена му. Дишането на Евън беше затруднено.

— Ще взема одеялото, скъпи. В багажника е, нали?

Той кимна.

Алисън извади ключа от стартера.

— Вземи и храната — подкани го тя. — После ще ядем.

— Ти си върховна! — възхити й се той.

— Държах се като идиотка. Не биваше така да издънвам нещата помежду ни. Но това вече свърши.

Тя се измъкна от колата.

Отиде до багажника отзад.

През задния прозорец видя как Евън се навежда да вземе пакетите с храна.

Извърна се и с все сила запрати ключовете на колата към плевелите в края на паркинга.

След това хукна по горещия паваж към главния път.

Беше като снощи, когато бягаше от Роланд, но този път нямаше полицейска кола, към която да се е устремила. Алисън единствено се надяваше Евън да не я догони, докато не стигне Латам роуд. Може би там някой, който минава с кола, ще спре и ще й помогне.

Още не бе излязла дори от паркинга.

Стегна ръце. Разтегна крачката. Голите й крака шляпаха по паважа. Знаеше, че се движи доста бързо. Усещаше как се веят косите й и как задната страна на ризата се повдига.

Чуваше стъпките на Евън зад себе си.

И преди я бе гонил — на игра — и всеки път лесно я достигаше. Но тя пък никога не бе бягала от него по този начин. Имаше чувството, че никога не е тичала така бързо през живота си.

Сега вече дочуваше не само стъпките, но и запъхтяното му дишане.

Той ме настига!

Навеждайки брадичка, тя продължи да движи ръцете си като бутала и се опита да ускори крачката си.

Прекоси паркинга и стъпи на пътя, който водеше към Латам роуд.

Евън бе доста близо зад нея.

— Остави ме НА МИРА! — изкрещя тя.

Той я халоса между ключиците.

Алисън залитна напред, а краката и ръцете й се замятаха безпомощно. В следващия момент загуби равновесие. Стовари се върху паважа на длани и колене. Ударът бе болезнен. Дъхът й спря. Макар че едва дишаше, а кожата й гореше, направи опит да се надигне.

Евън я ритна по едната ръка и й отне опората. Тя тежко се строполи на една страна. Евън я сграбчи за изтръпналата ръка и я дръпна.

Изправи я на крака. Метна я през рамо, обърна се и тръгна обратно към паркинга.

Тридесет и шеста глава

С подпряно на волана чело Джейк седеше в колата си на паркинга пред бара на Уоли.

Не стой така, ръчкаше се той. По дяволите — тръгни след нея!

Да — но накъде?

Не искам тя да умре.

Опитай апартамента на Евън.

Той не би я отвел там. Мястото не е достатъчно усамотено за онова, което е намислил.

Да я погълне.

Господи!

Мисли!

Апартаментът отпада. Той би я замъкнал на някое отдалечено място, където няма да се безпокои, че ще го чуят съседи и където ще може тайно да се занимава с нея, без да бъде обезпокояван. Като например — в някое поле или изоставена постройка.

И коя е тази изоставена сграда, тъп задник такъв?

Нищо чудно вече да са там!

Рамото на Евън се забиваше в стомаха на Алисън, докато той бързо изкачваше стъпалата на предната веранда на ресторанта. Спря пред вратата. Едната ръка пусна Алисън, но другата продължи да я стиска като стегната превръзка през коленете и притискаше краката й към тялото му.

Успя да отвори вратата. Вкара Алисън вътре. Вратата се затвори с трясък. Навлезе още няколко крачки, след което се наведе, за да я стовари на пода. Алисън усети как започва да пада. Когато се отдели от раменете му, тя бързо посегна и се вкопчи във врата му. За миг успя да се задържи, но Евън освободи ръката й. Той продължи да стиска краката й, докато гърбът й се удари в пода. Главата й се отметна и се фрасна върху твърдата повърхност.

Евън се наведе над нея. Разкъса ризата, отметна предниците и отстъпи назад. Вторачи се в нея. Устата му бе отворена. Дишаше запъхтяно.

Алисън лежеше зашеметена от удара и едва поемаше дъх. Искаше да се загърне. Не можеше да помръдне ръце.

— Прелестно! — произнесе той. — Хванах те най-после. Красива измамница.

Изведнъж трепна. Стисна очи и сви лице в гримаса. Гърбът му се стегна и той се заизвива, сякаш обладан от небивал екстаз. Гърчеше се и стенеше. Слюнка течеше по брадичката му. Разтърка подутия си пенис през късите панталони.

Алисън гледаше нагоре към него.

Обхванат от безумието си, той не бе на себе си.

Действай сега, мина й през ума. Преди да излезе от това състояние. Помръдни!

Намери сили да се преобърне. Постави смъдящите си ръце и колена на пода и се избута нагоре.

Евън я сграбчи за глезените. Издърпа краката й. Тя се пльосна по корем на пода. Не само че не пусна глезените й, а ги стисна още по-силно и свирепо ги изви. Алисън се обърна по гръб.

— Никъде няма да ходиш. Без теб няма да има никаква веселба.

Той отстъпи крачка назад. Избърса мократа си брадичка с ръка. След това разкопча ризата си. Разтърси рамене и тя се свлече от раменете му на пода.

Вляво от пъпа имаше парче марля, покрита с лейкопласт. Ивица лилава кожа минаваше през стомаха му към гърба.

На кръста му бе закрепен черен калъф. Алисън наблюдаваше как ръката му посяга към него. Той отвори капачето. Измъкна сгъваем нож. Отвори острието. Чу се метално изщракване. Той гледаше Алисън с присвити очи и облиза едната страна на острието.

— Вкусът на Силия ли е това? Да, точно така. Апетитно парче, но бе много крехка.

Той облиза и другата страна на острието.

Клекна и се наведе над Алисън. Тя усети влажното и студено острие върху бедрото си. Той обърна ножа и го отри и от другата страна. Направи рязко движение и я поряза. Тя трепна.

— Ау, нараних ли те? Срамота. Горката Алисън.

Той докосна раната. Махна ръка и от порязаното място заблика кръв. Облиза я и въздъхна.

Алисън усети как кръвта се стича по вътрешната страна на бедрото й.

Евън се изправи. Изкриви устни, метна зад гърба си ножа, който тупна на пода.

— Ще има предостатъчно време за това после — обясни той. — Сега трябва да те прободем с нещо друго.

Разкопча колана. Освободи копчето на късите панталони и смъкна ципа. Панталоните се свлякоха около глезените. Носеше червени слипове. Предницата им бе подута от ерекцията. Прокара палци по ластика около бедрата.

Алисън ритна с крак и го уцели по пищяла, Евън залитна назад. Размаха ръце и краката му се оплетоха в панталоните. Започна да пада.

Алисън се преобърна. Оттласна се от пода и застана на ръце и колене. Залитайки, се изправи. Пред нея беше плотът на бара. Хвана се за ръба, за да се изправи. Извърна се. Евън се бе освободил от панталоните. Беше приведен. В следващия миг се устреми към нея.

Алисън се дръпна надясно. Пред нея бе трапезарията. В другия край на дългото голо пространство имаше прозорец. Да скочи през стъклото? Това може да я убие. Но по-добре прозорецът, отколкото Евън. Но е прекалено далеч. Евън бе вече доста близо — стъпваше и дишаше тежко.

Тя сви зад ъгъла.

За миг успя да види голямата купчина на пода: кофи, парцали, сандъче за инструменти, прахосмукачка, подвижна стълба. В този миг трябваше да съобрази дали може да прескочи предметите.

Евън я удари.

Главата му се заби в задника й. Ръцете му обвиха бедрата й. Плонжиращият му удар я накара да залитне напред и надолу.

Извика, когато тялото й се строполи на пода. Две кофи се преобърнаха. Едната остана под бедрото й. Другата я притискаше в корема. Ръбовете на сандъчето с инструменти се забиха в гърдите й. Лявата й гърда бе вътре в сандъчето, притисната към студена стомана.

Евън се надигна. Задърпа я за глезените. Докато ръбът на сандъчето жулеше долната страна на гърдата й, тя прегърна сандъчето с лявата си ръка. Влачеше се по пода.

Евън спря да я тегли. Хвана я за бедрата. Ръмжащ от усилието или от гняв, той я откъсна от сандъчето, завъртя я настрани и я бутна на пода. Падайки, Алисън прегърна корема си и извърна лице от линолеума. Ударът не бе толкова силен, колкото очакваше.

Няколко мига нищо не се случи. Алисън лежеше и дишаше тежко.

Евън бе наблизо. Но тя трябваше да извърне лице, за да го види.

Чу го да се приближава.

Ръката му я сграбчи за дясното рамо. Другата ръка се вкопчи в дясното бедро. Задърпаха Алисън. Тя се претърколи настрани, след това — по гръб. Ръцете продължиха да я преобръщат, да дърпат нейните ръце, притиснати към корема й, докато тя се озова легнала на лявата си страна, с лице към Евън. Той бе клекнал гол на пода. Бе се вторачил в гърдите й, а не в дясната й ръка, стискаща голяма отвертка, която издърпа от кутията с инструменти.

Тя замахна към него.

Уцели го под гръдната кост. Проникна дълбоко. Силата на удара го запрати назад. Със свити колене той остана за миг загледан в тавана с безизразни очи. Устата му бе зяпнала от агонията, в която изпадна. Издаваше кратки, накъсани звуци и се опитваше да си поеме дъх. Треперещата му ръка започна да дърпа отвертката. Острието поддаде и се заизмъква, макар да оставаше все още дълбоко в него. С резки движения той започна да върти отвертката наляво-надясно. Докато изтегли цялото острие от гърдите си, тялото му залитна, петите се забиха в пода и задникът му се вдигна във въздуха.

Докато гледаше гърчовете му, Алисън бе започнала да се надига. Беше все още на пода с лице към него, облегната на скованата си ръка и със свити крака, когато Евън се освободи от отвертката и се метна към нея, за да я похлупи. Тя се отмести. Евън се стовари на пода. Острието на отвертката се заби в дървото на сантиметър от бедрото й.

Все така седнала, Алисън продължи да се отдръпва. Като се обърна, тя запълзя към сандъчето с инструменти. През рамо наблюдаваше Евън и видя как той изтегли отвертката от пода. Лежеше по корем, а тялото му потръпваше.

Тя взе чук от сандъчето.

Евън все още се гърчеше на пода.

Допълзя обратно до него. Потреперващите му ръце и крака все още бяха на пода, но той като че ли се готвеше да се изправи.

— Не се надигай! — заповяда Алисън като едва дишаше. Вдигна чука над главата му. — Не мърдай или ще размажа проклетия ти череп.

Взря се в подутината, която вървеше през корема към гърба му. Кожата по гръбнака, чак до врата, бе надигната с най-малко два-три сантиметра.

Съществото е, помисли си Алисън.

Сети се за предупрежденията на Джейк.

Ако Евън умре, то ще излезе.

И ще тръгне към мен.

Е, той не е мъртъв още.

Отвертката се строполи на пода. Той се опита да я хване, но пръстите му трепнаха и тя се изтъркаля.

Алисън се изправи на крака. Трепереше. Коленете й всеки момент щяха да се подгънат. Тръгна да пада и със залитащи крачки успя да се насочи към стълбата, пусна чука и се задържа за едно от стъпалата.

Евън продължаваше да се гърчи на пода, но вече не толкова силно.

Ще трябва да заобиколи тялото му, за да стигне до входната врата. Той вече не бе в състояние да я спре. Пусна се от стълбата, направи една-единствена крачка и замръзна на място, защото от врата на Евън бликна кръв.

Съществото се подаде от окървавения отвор и изпълзя от Евън. Плъзна се по ключицата му, стигна до пода и се отправи към краката на Алисън.

Тя отстъпи назад. Удари се в бояджийската стълба. Покачи се на първото стъпало. Хвана се за страничните пръчки с две ръце и продължи да се катери. Стълбата се заклати. Беше преминала само две стъпала, когато съществото стигна до подножието на стълбата. Вторачена в чудовището, тя изкачи още едно стъпало и остана там. Едва дишаше.

Съществото бавно се сви на кълбо.

Приличаше на змия, но със слизестата си вълнообразна кожа повече й напомняше на половинметрово черво. Където нямаше кръв от Евън, то бе жълтеникаво и набраздено с вени. Единият край на съществото се надигна от средата на кълбото — не приличаше на глава, а по-скоро на отвор. Градински маркуч със зъби. Отворът се затвори и Алисън видя безжизнени очни сфери.

Очите сякаш се взираха в нея и като че ли я желаеха.

Кожата на Алисън настръхна. Тя се поогледа. Разтворената риза висеше на едното й рамо. Никога не се бе чувствала така гола, изложена на показ, уязвима. Копнееше да може да закопчае ризата и до постави ръце между краката си, но стоеше без да помръдва, хваната за парапета на стълбата.

Съществото се протегна напред, размота се и половината от дължината му докосна най-долното стъпало на стълбата. Долният му край го изтласка. След миг цялото чудовище бе върху алуминиевото стъпало.

Изхленчвайки, Алисън пристъпи нагоре.

Колата на Джейк подскочи върху пътя и в следващия миг пред него бе паркингът на ресторанта „Оукуд“. До входната врата имаше паркирана синя кола.

Дано съм навреме! Моля те!

Колата му летеше и се спускаше по лекото нанадолнище към ресторанта.

Дано съм навреме, крещеше съзнанието му. Моля те!

Толкова време му бе отнело! Беше шофирал, колкото се може по-бързо. Пресече кръстовища на червено, префуча покрай знаци „Стоп“ и на два пъти едва успя да избегне катастрофа. И въпреки това бе му трябваше толкова много време!

Пет минути? Не. По-скоро — десет.

О, Господи, моля те! Дано всичко да е наред с нея.

Съществото продължаваше да се изкачва. То идваше.

Алисън се покатери на следващото стъпало, но и то направи същото. И като че ли успяваше с по-голяма лекота да преодолява всяко следващо стъпало.

Алисън бе съвсем близо до площадката на върха на стълбата, стискаше парапета и се взираше между коленете си.

Плачеше. През сълзите й съществото приличаше на злокобно жълтеникаво петно.

То тупна върху следващото стъпало.

Отчаяна, Алисън внимателно пусна парапета и се изправи. Катереше се заднешком като пазеше равновесие с ръце. Едно стъпало, после — още едно. И тогава стъпи на върха на стълбата. Залюля се. Когато люлеенето спря, тя разтвори крака и леко сви колене, за да запази равновесие.

Наведе се и се загледа как съществото се изкачва на стъпалото, където само преди секунди бяха краката й. Още едно и щеше да е на предпоследното стъпало. След това…

Алисън чу шум от двигател на кола.

Кола! Тя идваше насам! Дано!

Някак Джейк се бе досетил… Господи! Дано е Джейк! Ще нахлуе точно навреме и ще свети маслото на гадината.

Изсвириха спирачки.

Ъгълът на стената й пречеше да вижда входната врата.

— ПОМОЩ! — изпищя тя.

След това погледна надолу.

Съществото вече бе на следващото стъпало. Отворът, който можеше да се нарече уста, се затвори и сивкавите му флегматични очи сякаш се взираха между краката й, докато главата му се надигаше.

Алисън скочи.

Ритна с все сила с десния си крак, оттласна се с левия като се надяваше да събори стълбата, и падна. Имаше чувството, че дълго време се спуска надолу. Летеше към тялото на Евън.

Краката й докоснаха пода. Коленете й се свиха. Залитна напред, размаха ръце и падна върху тялото на Евън. Лявата й ръка се плъзна върху кръвта. В момента, в който се просна върху него, нещо тупна на гърба й.

Нещо дълго и гърчещо се.

Хуквайки по стъпалата към верандата, Джейк чу неистов писък.

Отвори вратата с трясък.

След ярката следобедна светлина ресторантът изглеждаше тъмен. Бързо огледа вляво и вдясно. Не видя никого. Само нож, забоден в пода до краката му. Но чу някой да ридае. След това — забързани стъпки.

Обърна се наляво, изваждайки револвера. Алисън се втурна иззад ъгъла. Лицето й бе изкривено от паника. Размахваше отчаяно ръка, сякаш да сграбчи Джейк. Другата й ръка бе вдигната високо, с лакът до ухото й, а дланта — скрита зад гърба. Разтворената риза се вееше като пелерина зад нея.

Джейк се измести встрани, за да успее да мине покрай Алисън, но никой или нещо не се появи зад нея.

— То е върху мен! — изкрещя тя. — В мен!

Тя се завъртя пред Джейк. Дебелото жълтеникаво същество, вкопчило се в гърба й, се вееше наляво-надясно като гротескна опашка.

Джейк пусна револвера. Хвана Алисън за рамото, за да я задържи. С лявата си ръка хвана мятащото се същество и затегли. Ръката му се плъзна по слизестата гърчеща се кожа. Хвана го отново. Като го намота на ръката си, усети как то се напъхва още по-дълбоко в Алисън. Стисна юмрук и дръпна с всички сили. Алисън изпищя от болка и залитна назад. Съществото не се откопчаваше.

— НЕ! — изкрещя Джейк.

Бутна Алисън на пода. Отметна ризата от раменете й и я отблъсна настрани. След това се нахвърли върху гърчещото й се тяло. Сядайки върху дупето й, той измъкна ножа от пода.

Сграбчи съществото, намота хлъзгавото му меко тяло около лявата си ръка и го изпъна. То се издължи и изтъня, но продължи да се намърдва в Алисън. Подутината под кожата й вече бе дълга десетина сантиметра и ставаше все по-дълга.

Той заби ножа в гърба на Алисън.

Тя изпищя, застина и заби нокти в пода.

Върхът на ножа влезе в предната част на подутината. Джейк внимаваше да не забоде ножа дълбоко. Сантиметър. Не повече. Кръв и гъст жълтеникав сок изскочиха от прореза. Той отново забоде острието и разряза кожата по продължение на подутината. След това изтегли съществото от гърба й.

— ХВАНАХ ГО! — изкрещя победоносно той.

Плачеща, Алисън се изтърколи по гръб и през сълзи погледна Джейк. Той скочи на крака. В едната ръка държеше окървавения нож. В другата — чудовището. Той се изви и го размаха над главата си като камшик. Жълтеникавата течност потече от разкъсаното тяло. Заби го в стената близо до вратата. То остави капеща диря. Отново го вдигна високо и с все сила го удари в пода. Стъпка го първо с единия си крак, а след това — с двата крака. Не престана да скача отгоре му, докато не го превърна в пихтиеста маса.

Наведе се и започна да го събира с ножа. Отнесе го до вратата.

— Джейк?

Той не отговори.

Алисън се надигна. Изпълзя до вратата като се свиваше от болката в раздрания й гръб. Подпря се на рамката и се надигна на колене. Продължи да се придържа и гледаше как Джейк тича до багажника на колата. Сплесканото същество се клатушкаше, провиснало в ръката му.

Алисън изпитваше болка и все още — страх. Усещаше как кръвта се стича по гърба и дупето й. Оттам — по краката й. Не искаше да е сама.

Грижи се за мен, Джейк. Имам нужда от теб.

Глупачка, смъмри се тя. Не се прави на бебе. Той те отърва. Остави го да довърши започнатото.

Той извади от багажника червената туба за бензин. Отнесе размазаното тяло на няколко метра встрани, пусна го на земята и го поля с бензин. Изпразни цялата туба. На паважа се образува локва.

— Чакай! — провикна се Алисън.

Тя се изправи, сграбчи ризата и се покри. Със залитащи стъпки стъпи на верандата.

Джейк й направи знак с ръка да стои настрани, но тя поклати глава.

Остави тубата и се втурна към нея. Скочи на верандата и я прегърна.

— Алисън — успя единствено да изрече той.

Тя се вкопчи в него. Все още прегърната от Джейк, тя се спусна по стълбите. Той я отведе до колата. Алисън се облегна на шофьорската врата, свлече се надолу и приклекна. Джейк бързо се върна до влажното петно на паважа на паркинга. Запали клечка кибрит и я приближи до бензина.

Когато пламъчетата се надигнаха, той се върна при Алисън. Приклекна до нея и тя постави ръка на коляното му. Той я погледна.

— Какво стана с Евън?

— Убих го.

Джейк кимна и извърна глава към огъня.

Мазен дим се издигаше от останките на съществото. Алисън дочу пукащи и съскащи звуци. Когато повей на вятъра разкара пушека, тя хвърли поглед към бълбукащото черно петно на паважа.

Джейк постави нежно ръка зад главата на Алисън и погали косите й.

Наблюдаваха, докато огънят изгасна.

Тридесет и седма глава

Джейк се наведе над леглото и я целуна. Погали я зад главата.

— Лека нощ, миличко. Искаш ли да ти пусна плоча?

— Не сега — отвърна Кими и вдигна вежди. — Не сме готови. Заети сме.

— Заети, така ли? Ами… — той се загледа в ухото й и облиза устни. — Виждам нещо вкусно — промърмори той.

— Не! — тя вдигна раменце. Притисна Клу до ухото си. — Никакъв Мокър Уили. Говоря сериозно.

— Но аз съм гладен.

— Ще ядете пуканки. И те съветвам да ми запазите малко.

— Ще видим.

Тя се обърна към Алисън, която седеше на леглото до нея.

— Ще ми запазите, нали?

— Разбира се — увери я Алисън.

Кими изгледа Джейк победоносно.

— Алисън ще се погрижи да ми запазите пуканки.

Джейк се ухили.

— Лека нощ, миличко — каза той, преди да излезе от стаята.

Алисън вдигна книгата от скута си.

— До къде бяхме стигнали? Чакай да видим. А да, Пух и Прасчо търсят следи от Невестулката в снега.

Тя започна да чете, но Кими постави ръчичката си на страницата. Погледна Алисън в очите.

— Ще бъдеш ли тук през цялото време? — попита тя Алисън.

— Не знам.

— Ами всичките ти неща са тук.

— Да, така е — Алисън погали момиченцето. — Поне докато нещата ми са тук, предполагам, че и аз ще съм тук. Така става ли?

— Май да — отвърна Кими и, като се сети нещо, свъси личице. — Защото ми харесва как четеш. Правиш го много по-добре от татко. И знаеш ли още какво? Когато той ме води на кино и трябва да отида да се изпишкам… — тя закри уста с ръка и се изкикоти. Облегна се на рамото на Алисън, повдигна глава, махна ръчичка и прошепна. — Той ме води в мъжката тоалетна, а там има мъже, които пикаят в мивките! Толкова е гадно!

— В мивките?

— Да!

— Ами май не бива да му позволявам да те води повече на кино без мен.

— Няма вече без теб.

Алисън затвори книгата.

— Най-добре да поспиш сега. Трябва да ставаме рано, за да ходим в зоологическата градина.

— Мислиш ли, че ще видим Невестулката?

— Човек никога не е сигурен какво ще направят Невестулките — отвърна Алисън и започна да прибира книжката на полицата.

В това време Кими се мушна между чаршафите.

Алисън я дозави и приклекна до леглото. Кими постави Клу върху завивките.

— Ще си кажеш ли молитвата? — попита Алисън.

— Не — отвърна Кими ухилена. — Ти го направи. С онази — страшната.

— Може би е по-добре да е някоя по-традиционна. Не искам да имам разлагащо влияние върху теб.

— Искам страшната — настоя Кими.

— Добре — съгласи се Алисън.

Тя затвори очи, постави ръце на тила си и се облегна на дюшека.

— От страшилища, и чудовища, и дългокраки зверове, ти, Господи, избави ни.

— Добре звучи — похвали я Кими.

— Приятни сънища — каза Алисън и се надигна да става.

— Забрави да ме целунеш за лека нощ.

Алисън се наведе над Кими. Ръчичките на момичето се обвиха около врата й и я придърпаха в силна прегръдка. При демонстрираната сила Алисън очакваше смазваща целувка. Но устните на Кими докоснаха нейните с такава нежност, че сълзи бликнаха от очите й.

— Ще се видим сутринта, мило — обеща тя и се изправи.

— И да не забравиш да ми заделиш от пуканките.

— В никакъв случай. Да ти пусна ли плоча?

— От втората страна.

Алисън нагласи плочата и включи стереоуредбата. Затъмни лампата на нощното шкафче на Кими, обърна се и видя, че Клу, притиснат към врата на Кими, е добре завит, а момиченцето плътно е прегърнала Куки — чудовището. Излезе от стаята.

Още от входа на дневната видя Джейк, разположил се на дивана. Огромна купа пуканки стоеше на възглавницата до него. На масичката до коленете му имаше две чаши кока-кола. Вместо да седне при него, тя отиде в кухнята. Извади една от купичките за овесените ядки на Кими от шкафа. На нея бяха изрисувани кучето Снупи и стопанина му Чарли Браун. Отнесе я в дневната, наведе се над огромната купа и започна да загребва с шепи.

— Божичко, добре те е тренирала — обади се Джейк.

— Дадох честна дума — поясни Алисън.

Отнесе купичката обратно в кухнята, постави я на полицата и се върна при Джейк.

Горещо й беше с халата. Джейк я наблюдаваше, докато го сваля. Беше облечена с червена жарсена нощница, купена същия ден от универсалния магазин.

— Харесва ли ти? — попита тя и се завъртя пред него.

— Хубава е. Но май се прибързах към синята ти нощница.

— На мен ми навява лоши спомени.

— А на мен — не.

— Тогава ще я слагам от време на време.

Тя вдигна купата с пуканки и се настани до Джейк. Нощницата й беше прекалено къса. Усети тапицерията на дивана върху голата си кожа. Стомахът й се сви. За момент си припомни седалката в колата на Евън и ризата, която бе прекалено къса, за да покрие дупето й.

— Какво има? — попита разтревожено Джейк.

Той бързо забелязваше промените в настроението й.

— Сетих се нещо.

— Съжалявам.

Тя се усмихна.

— Не си виновен.

— Не ми е приятно да те виждам разстроена.

— Знам — увери го тя. Постави купата с пуканки в скута си. Усещаше топлината й върху голите си бедра. — Но изглеждаш така отчаян, когато ме съжаляваш. Ето, хапни си пуканки.

Той бръкна в купата и награби цяла шепа.

— Какво взе от видеотеката за тази вечер?

— „Празникът на Вси Светии“ и „И хълмовете имат очи“.

— Чудесно!

— Бас държа, че вече си ги гледала.

— Разбира се.

— Във видеотеките предлагат и комедии — отбеляза Джейк.

— Да, но те не са толкова забавни.

Джейк се ухили, поклати глава, взе пуканки и ги напъха в устата си.

— Удивително е — отбеляза той. — Наистина ли можеш да гледаш такива неща, и то след всичко, което ти се случи?

— Филмите са на ужким.

— А аз очаквах, че от такива филми ще те побият тръпки.

— Така е. Понякога става така. Но и от доста други неща ме побиват тръпки. Та ние сме заедно едва от три седмици.

— Три великолепни седмици — уточни Джейк.

— Да.

Тя се загледа как Джейк отново нпълни устата си с пуканки. Напълни си шепата, налапа пуканките и изпищя:

— О-о-о.

Джейк я погледна загрижено.

— Прекалено горещи са за ядене — обясни тя.

Сега той изглеждаше наистина озадачен.

Алисън вдигна купата от скута си, наведе се и я постави върху масичката.

— Май е най-добре да ги оставим да поизстинат малко, не мислиш ли? Защо да изгаряме езиците си, докато гледаме филмите?

— А, да. Права си — съгласи се Джейк и се изчерви.

Алисън изхлузи нощницата през главата си. Като се обърна с лице към него тя започна да разкопчава горнището на пижамата му. Той преглътна остатъка от пуканки в устата. Взираше се в очите й. След това погледът му се премести надолу към голото й тяло.

Алисън наблюдаваше как ръцете му бавно се насочват към нея и треперещите му пръсти най-после докосват гърдите й. Ръката, с която бе ял пуканки, бе грапава от солта и малко хлъзгава.

— Леле! — прошепна той.

Отдръпна ръката си и я изтърка в долнището на пижамата, където остави мазно петно.

От мазнината гърдата на Алисън проблясваше на светлината на лампата.

— Може би ще е по-добре, ако я оближеш.

Той го стори.

Докато езикът му я облизваше, Алисън смъкна горнището на пижамата му. Тя рязко си пое въздух и изви гръб, когато той засука зърното.

След това устните му се прилепиха към нейните, а ръцете му я обвиха.

Алисън се извърна настрани на дивана и протегна крака под масичката. Джейк напъха език в устата й. Тя задърпа долнището на пижамата му. Връзките се разтвориха и тя започна да ги свлича надолу, докато не усети кожата му върху своята — гладка и твърда.

Устните му изоставиха устата й. Целуна я по брадичката и отстрани по врата. Ръцете му я обхождаха и прегръщаха. Усети как се плъзгат от раменете й надолу, обгръщат дупето й, после — пак тръгват нагоре.

Избягваха да я докосват по гърба.

Като го хвана нежно за косата, Алисън отдръпна главата му и се взря в очите.

— Ти никога не ме докосваш… там.

Той леко вдигна вежди.

— Където беше то — поясни тя.

— Май си права — съгласи се той.

Алисън усети как пенисът му, опрян в коляното й, се сви.

— Отвращава ли те?

— Господи — не. Нищо, свързано с теб не ме отвращава.

— То все пак бе в мен.

— Сега вече в теб няма нищо от него. Гледах как лекарят почиства раната и…

— Но се страхуваш да ме докоснеш там.

— Не е вярно!

— Да не би да мислиш, че ще прихванеш нещо от него?

— Не. Просто не искам да те боли.

— Мястото вече зарасна. Остана само белега.

— Искаш да го докосна ли?

— Не, ако ти не искаш.

— Не става въпрос за това — промълви той, но изглеждаше нещастен.

— Тогава за какво става дума?

— Аз съм този, който ти го стори. Аз те наръгах, разрязах те. Нараних те и, когато видя белега или го докосна, все се сещам как потръпна и заби нокти в дървения под. Все се сещам колко те нараних.

— Искаш да кажеш, че става въпрос за вина? Единствено за вина?

— Горе-долу така може да се формулира.

— По дяволите! Та ти ми спаси живота — Алисън долепи буза до неговата и силно се притисна. — Понякога разглеждам белега в огледалото, Джейк. Той е от изключително значение за мен. Ти ме разряза и изтръгна кошмара от мен.

Треперещите пръсти на Джейк докоснаха белега от раната по гърба на Алисън. Нежно се плъзнаха по цялата му дължина. Усещането от досега я погъделичка и тя се изви.

— Боли ли те? — попита той.

— Не. А това?

Джейк простена.

— Хайде да престанем да си говорим такива неща — предложи Алисън. — Пуканките изстиват, а и ни предстои да изгледаме два филма.

— А аз какво съм? Предстоящата награда? — попита Джейк.

Тя се засмя и преметна крак върху бедрото му.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.